Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Darja Bobiljova

Vjurki

ACT, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Bata István

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet megjelenését támogatta:

ISBN 978-963-551-251-5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020 by Darja Bobiljova

© Hungarian translation 2025, Bata István

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Valerics távozása

Nyikita Pavlov Valerics nyomába szegődött, és sokáig, egészen a kanyarig ott loholt a sarkában. Megállás nélkül járt a szája, hadonászott hosszú karjaival, miközben a helyzet komolyságának hatására alkoholizmustól felpüffedt arcán izzadságcseppek csorogtak végig.

– Na menjél te a… tudod, hová! – szólalt meg végül Valerics, és atyaian vállon veregette Nyikitát.

Vjurkiban nem sokan tudták, mi is Valerics neve voltaképpen: Valerjevics, vagy egyszerűen csak Valerij, de az is lehet, hogy Valerjan. Idős, zömök, lúdtalpas férfi volt. A telket még Valerics apja, a magas rangú katonatiszt kapta, az ő idejében azonban nem foglalkoztak a telekkel, legfeljebb bevetették krumplival, de azt sem minden évben. Az apa jobban szerette a szanatóriumokat: ez a szó a mai napig a pálmaágak villódzó árnyékait, és a sárga oldalfalú márványlépcsőket juttatta Valerics eszébe. Nem sokkal azt követően, hogy a szanatóriumi luxus elérhetetlenné vált, Valerics megörökölte a körbekerített, ám parlagon heverő földet, és elhatározta, hogy itt építi fel a családi fészket, ahol a rokonság kikapcsolódhat. Az álom valóra váltásához szükséges pénz persze nem állt rendelkezésre, Valerics azonban ügyes volt és kitartó, ráadásul megvolt az a képessége, hogy váratlan megoldásokkal álljon elő, amelyeket látva mindenki csak ámult találékonyságán. A kis nyaraló építészetileg kiszámíthatatlanul ugyan, de épült-szépült, isten tudja, milyen anyagokból; Valerics még kidobott vasúti talpfákat is szerzett. A házhoz vezető, homokkal felszórt ösvényt téglatörmelékkel szegélyezte, a betonvasakból összetákolt kis kerti pavilonnak pedig a tartóoszlopokat gyorsan benövő vadszőlő kölcsönzött kulturált külsőt. A vonalzóval és vízmértékkel tervezett ágyásokban nyílegyenes sorokban növekedtek a zöldségek: a cékla a világért sem keveredett volna a petrezselyem közé, ahogy a tök indái sem tekeredtek rá a káposztákra.

A családi fészek azonban vágyálom maradt. Gyerekei az elérhetővé vált új luxusnak hódolva külföldi tengerpartokra jártak nyaralni, ahová egyetlen unokáját is magukkal vitték, pedig Valerics csak az ő kedvéért termesztette az elsőosztályú Elizabeth fajtájú epret. Valerics mégis minden tavasszal kiköltözött Vjurkiba, toldozgatta a házat, művelte a veteményt, és várta, hogy a gyerekek végre megértsék: egy nyaraló sokkal jobb, mint egy bekerített all inclusive hotelben üldögélni, akár egy börtönben.

* * *

A kanyar után az út a Szuska folyó mentén haladt tovább. Nyikita mindenekelőtt ezért maradt le, és a legkevésbé sem azért, mert elküldték melegebb éghajlatra. Valerics azonban tovább indult. A nyugodt eltökéltségtől vörös arca szinte megszépült, mint egy öreg hajóskapitányé.

Próbált nem nézni a folyóra. A pitypangokat figyelte a lába alatt, meg a haladtukban nyálkás ösvényt rajzoló csigákat. Észrevett egy nyárfagombát, amely áttört a félig homokos, teljesen terméketlen talajon – alig kisujjnyi volt, de kalapját már büszkén felszegte, akár egy liliputi hős. Valerics gépiesen odahajolt, elnevette magát, majd tekintete önkéntelenül a partra siklott, ahol egy görnyedt alak sötétlett. Valerics mellkasa összerándult, és egy pillanatra úgy érezte, hogy nem tudja elfordítani a szemét, hogy amit lát, húzza maga felé, és kényszeríti, hogy alaposan vegye szemügyre, bizonyosodjon meg róla… és végképp rémüljön halálra. Volt abban az alakban valami taszító, valami nem emberi; mintha arra várt volna, hogy egyszer csak kettéhasadjon, kiforduljon önmagából, és törékeny, sokszorosan ízelt lábain Valericsnak rontson… És ekkor a baljós sziluett Valerics szeme láttára szertefoszlott, göcsörtös farönkké, fűzfa árnyékává, a friss fuvallatban a faágon ringatózó fonnyadt tavirózsává szelídült. Valerics elkáromkodta magát, és a gombát a madárijesztő felé hajította. A part felől halk csobbanás hallatszott.

Hiszen mitől is kellene félnie? Mi újat mondhat neki a folyó, amit eddig nem tudott? Valerics előhalászta és behelyezte az egyik szekrényben talált, építkezéseken használatos füldugót, majd tovább indult. Már csak egy egészen rövid séta várt rá a folyó mentén.

* * *

Jól emlékezett, mikor és hol kezdődött ez az egész: június végén, egészen pontosan huszonegyedikén, a nyári napfordulókor. Nem voltak előjelek, furcsa természeti jelenségek, senkinek nem volt rossz előérzete, még a háziállatok sem nyugtalankodtak. Mindössze annyi történt, hogy előző este Szvetka Berojeva, aki Vjurki legnagyobb házában lakott, nyilvánosan leteremtette Nargizt, a gyerekek dadáját. Nargiz ugyanis elfelejtette felhúzni a családot illő, európai módon asztalhoz hívó faliórát, így a Berojev gyerekek – fekete üstökű fiúk – nem kaptak időben vacsorát. A gyerekek dolgában Szvetka nem ismert tréfát: mindennek óramű pontossággal kellett történnie. Nargiz azzal védekezett, hogy ő bizony felhúzta az órát, mint mindig, de az a régi vacak biztosan elromlott, aztán pimaszul hozzátette, hogy félórával később vacsorázni még nem a világ vége.

– Ha lennének saját gyerekei, megértené! – kiabálta Szveta, aki még ebben a felfokozott érzelmi állapotban sem hagyott fel a tiszteletteljes magázással, majd becsapta a kertkaput, a botrányra éhes szomszédok pedig elégedetten görnyedtek vissza az ágyásaik fölé. Nargiz lefekvés előtt sétálni vitte a fiúkat. Arcán, amely sima volt, mint a tojáslepény, nem látszott érzelem, csak az ajka mozgott – anyanyelvén motyogott valamit.

A perpatvarnak persze Valerics is fültanúja volt, bár különösebben nem érdekelte – éppen a cukkinit öntözte. A többi szomszéd – bár többségükben a kizsákmányolást kapitalista csökevénynek tartó szovjet neveltetésben részesültek – leereszkedő elnézéssel hallgatták Szvetka rikácsolását. A telekszomszédok nem kedvelték Nargizt, az idegent: taszította őket néma értetlensége és akcentusa, amely olykor a leghétköznapibb szavakat is alaktalan hanggombolyagokká torzította. Szvetkát ugyanakkor különös módon sajnálták. Az üzletember Berojevre, aki valóságos villát épített Vjurkiban – téglából – és mindenféle mesés dolgot vett Szvetkának, a telektulajdonos társadalom egyfajta kékszakállú hercegként tekintett. Első felesége egyszerűen eltűnt – egy napon Berojev az asszony nélkül érkezett nyári rezidenciájára, és nyilván senkinek eszébe sem jutott faggatni a hallgatag férfit. A másodiktól, aki egy lányt szült neki, a szomszédasszonyok pletykái szerint különösebb felhajtás nélkül elvált, azonban a válás során előző családja szinte semmit nem kapott. Vjurkiban az volt a közvélekedés, hogy hiába él úgy Szveta, mint egy királynő, hiába gondolja, hogy megütötte a főnyereményt – nem tudni, mi lesz a vége. Azt azonban meg kell hagyni, hogy Szveta valóban peckesen emelgette kecses lábát, miközben szinte súlytalan szemüvegét igazgatta vékony orrocskáján.

Később megbocsátott Nargiznak, még egy nagyobb címletű bankjeggyel is megajándékozta; erről Valerics a kerítés mellett elsétáló szomszédasszonyoktól értesült, akik a legjelentéktelenebb történéseket is alaposan kitárgyalták. Miután végzett a veteményeskert öntözésével, bement a házba, hogy megvacsorázzon. Falatozás közben vette észre, hogy órája – akárcsak Berojevéké – megállt. Felhúzta, de azon kívül, hogy a számlap üvegét elhomályosította a pára, semmi sem történt. Valerics a kályha mellé tette az órát, remélve, hogy ha kiszárad, újra elindul, majd úgy döntött, nyugovóra tér: időbe telik, amíg életet lehel a nyaraló zuhanyzójába, és még olvasna is néhány oldalt…

Később, amikor aprólékosan, részletekbe menően elemezte a megelőző eseményeket, azt remélve, hogy felfedez valami hasonlót – a megálló órát és a botrányt Berojevéknél nem igazán tekinthette előjelnek – Valericsnek eszébe jutott, hogy éjszaka mintha felébredt volna valami kintről beszűrődő hangos és feszültséggel telt hangra. Még a füle is bedugult. Az is lehet, persze, hogy a különös hangot éppen azért álmodta Valerics, mert bedugult a füle, de az sem kizárt, hogy az egészet csak képzelte, és nem is ébredt fel azon az éjszakán.

* * *

Az út a folyó mellett végre véget ért, jobban mondva Valerics odaért a kerítéshez, amely azelőtt Vjurkit védte a külső fenyegetések ellen. A férfi körülnézett: körös-körül fűcsomók ringatóztak, a folyóparton pedig szomorúfűzfák hullatták apró könnyeiket. A saroktelekről, a szinte teljesen átlátszatlan élősövény mögül szorgos kapavágások hallatszottak. Valerics valamiért megköszörülte a torkát, majd vetkőzni kezdett: a fűre terítette, és gondosan összehajtogatta nadrágját, a kertészkedéshez használt inget, amelyről több gomb is hiányzott, és végül az alsónadrágot. Nem túl részletesen kidolgozott, de drasztikus lépéseket igénylő elmélete szerint minden, ami körülvette, megzavarhatta. Igaz, hogy ő maga is jelentős mennyiségű időt töltött itt, de az életre kelt anyag feltétlenül más tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek közül Valerics véleménye szerint a legfontosabbak mindenekelőtt az akarat és az értelem. A füldugókat némi gondolkodás után bennhagyta, hiszen később is bármikor kiveheti, meg aztán olyan aprók, szinte észrevehetetlenek.

A pucér Valerics a hófehértől a kékes-bíborvörösig számos színben pompázott. Immár nem úgy festett, mint egy bátor tengerész, hanem mint egy puha meztelencsiga, amelyet egy kíváncsi állatkínzó kiszakított a házából. Keresztet vetett, amivel önmagát is meglepte, majd elhúzta a reteszt, megtolta a kapu egyik szárnyát, és kilépett.

A kapu mögött a falu határán túl megszokott táj fogadta: repcétől sárgálló mező, jobbra a folyó, a látóhatárt szemközt lezáró erdő, balra pedig – viszonylag távol – a lakópark, amelynek építése annak idején igencsak felháborította a magánszférájukra sokat adó vjurki lakosokat.

Valerics a közvetlenül a kapu közelében álló fáról letört egy vastag ágat, és balra indult, a lakópark irányába.

* * *

Azon a reggelen egy női sikoly ébresztette fel. Úgy látszik, Szveta végre rászánta magát, hogy megölje Nargizt, gondolta félálomban Valerics. Valóban Nargiz sikoltott, állapította meg némi fülelés után Valerics. A levegőt vékonyka, keleties hang hasította ketté:

– Eltűnt az út!

Hát hogyne, gondolta Valerics, mégiscsak elment az esze. Hogy ez a „mégiscsak” honnan jött, bonyolult lenne elmagyarázni.

Amikor a laza tornát és a reggelit követően Valerics kijött a házból, a kerítés mögött már egymás sarkát taposták az emberek. Ott voltak Berojevék, ott volt Nyikita Pavlov, a halkszavú fiatal alkoholista és Kozsebatkin, a nyughatatlan nyugdíjas, akit mintha mindig egyetlen másodperc választott volna el attól, hogy rávesse magát beszélgetőpartnerére, ott volt a kecses és méltóságteljes elnök asszony, Klavgyija Iljinyicsna, meg a többi telektulajdonos.

– Meghozták a tejet? – kérdezte a kerítéshez lépve Valerics a hozzá legközelebb álló Kozsebatkintól.

– Fene se tudja! – Kozsebatkin máris fortyogott a dühtől. – Azt mondják, lezárták a kijáratot!

– Nincs kijárat – szólalt meg csendesen Nyikita.

– Miért, én mit mondtam? – fordult felé Kozsebatkin.

A telektulajdonosok zajos tömegéből időről időre kivált egy-egy kisebb csoport, és indult el a főkapu felé, majd tért vissza zavarodottan. Az ifjúság röhögött, a hangorkán egyre magasabbra hágott. Senki sem értette, mi történik.

Valerics egy ideig tétovázott, hogy hátramenjen-e az üvegházba a paradicsomokhoz, vagy előbb mégiscsak utánajárjon, mi izgatta fel annyira Vjurki lakóit, ám végül az utóbbi mellett döntött.

Vjurki, mint minden zártkerti ingatlanokból álló terület, néhány találóan elnevezett utcából állt: Erdő utca, Berkenye utca, Meggy utca. Az utcácskák egymásba torkollottak, és együtt vezettek tovább a közös kapu felé, amelyet elhagyva az ember a faluból kivezető föld-, majd műúton, és végül a városi civilizáció felé száguldó sztrádán találta magát. A táj festői volt: az erdő, a folyó, amely keskeny volt és zavaros vizű, de a part mentén hajlongó szomorúfűzfák, a víz felett átívelő gyaloghíd, és a túlsó parton a kis dombon álló kápolna a falusi gyermekkor emlékeit idézték fel. És ott voltak persze a vörösszárnyú keszegek, a bodorkák és a dévérek, amelyekből Valerics fenekezéssel rengeteget kifogott, amikor családfenntartónak akarta érezni magát.

Jól jönne néhány dévérkeszeg a konyhára, gondolta Valerics akkor is, amikor más telektulajdonosokkal együtt elhaladt a Vjurkiból kivezető kanyar mellett, azaz a hely mellett, ahol korábban a kanyar volt.

Most csak a hűlt helyét találták.

* * *

Valerics hátrált tíz lépést, és figyelmesen forgatva a fejét jobbra-balra újra a kanyar felé indult.

Ott van Tamara Jakovlevna, a macskás öregasszony telke, aki állandóan elfelejti elfordítani a csapot, amitől aztán az egész utcában nincs víz, merthogy Tamara Jakovlevnáé a szivattyúállomás előtti utolsó telek. Ott is van, tessék, és a szivattyúállomás mögött ott kellene, hogy legyen a kivezető kanyar, aztán az Erdő utca, amelynek azért ez a neve, mert a falut az erdőtől elválasztó közös kerítés mellett halad…

A szivattyúállomás után rögtön az Erdő utca kezdődött, a kanyar nem volt sehol. A legkülönösebb az volt, hogy ez az elrendezés teljesen természetesnek tűnt, mintha soha nem is lett volna semmilyen kanyar. Tamara Jakovlevna házikója, majd a szivattyúállomás, azután pedig a kék ház az Erdő utcában. Valerics látásból ismerte a házban élő kis családot, bár a nevüket nem jegyezte meg. Juhászkutyájuk volt, az egyik észrevétlenül váltotta a másikat, és mindegyiket Najdának hívták…

Még hogy juhászkutya, haragudott meg Valerics saját, még álmosan kódorgó gondolataira, majd visszament, és ismét megtette ugyanazt az utat abban az ostobán követelőző reményben, hogy a kanyar egyszer csak újra ott lesz a helyén, hogy valamilyen módon visszanő. Erre azonban nem került sor. Mintha a környező térből kivágtak volna egy darabot, majd olyan ügyesen varrták össze a maradékot, hogy fércelésnek vagy ráncoknak nyoma sem volt. Mintha a főkaput, amely pontosan erről a helyről tökéletesen látható volt, a telektulajdonosok csak odaképzelték volna.

* * *

A pucér Valerics botjára támaszkodva megállt. A forróság egyre pokolibb lett. Habár még a nyaralóban bekente magát napvédő krémmel, érezte, hogy vállán fájdalmasan húzódik a bőr. Nem volt nála sem sapka, sem víz, ami ellentmondott annak az elméletnek, hogy minden, ami az átkozott helyen volt, zavarta. Meglehet, hogy éppen a vjurki átokkal együtt a bőrébe ivódott krém volt az oka, hogy már négy órája gyalogolt a repcével benőtt réten a pillangók között, a látóhatáron a lakóparkkal.

* * *

Eleinte persze mindenki felöltözve ment el – ki gyalog, ki autóval – gondolkodás nélkül, nem foglalkoztak elméletek gyártásável. Mint az a nevenincs napbarnított építőmunkás – aki mindig kötött sapkát viselt, és két-három társával az egyik telken fűrészelt és kopácsolt, míg egy napon mondott valamit, vontatottan és alig érthetően, majd átvetette magát a kerítésen, és máris ott volt a Vjurkit körülvevő erdőben. A telektulajdonosok néma szorongással figyelték a rozsdás dróthálón keresztül, amint megtesz néhány lépést a ruganyos tűlevél szőnyegen, lába alatt megreccsen egy sörösdoboz – a vjurkiak kíméletlenül teleszemetelték az erdőt: az ember a legváratlanabb helyeken ütközött szemétkupacokba. Odébb, a málnabokrok után a súlyos ágaikat himbáló fenyők következtek. Az építőmunkás visszanézett a telektulajdonosokra, arcán szórakozott mosoly jelent meg.

A széttaposott és teleszemetelt erdőcske szinte teljes sötétségbe borult, és az első felfedező által elég szerencsétlenül megválasztott helyen egyetlen ösvény sem látszott.

– Gyere vissza! – kiáltott fel hirtelen a macskajajtól nyugtalan Nyikita Pavlov. – Még valami bajod esik! Mi a fenét művelsz?

Lelkes bólogatásából ítélve a férfi egy szót sem értett. Egyenesen átvágott a málnáson, majd belegabalyodott a rugalmas zöld ágakba. A kötött sapka még egyszer felbukkant a lucfenyők homályában, majd eltűnt a következő, mohától szürkés törzs mögött. Egy ember csak úgy, se szó, se beszéd, eltűnik az erdőben – az egyik pillanatban még ott megy, egészen közel, recsegnek az ágak, ahogy átverekszi magát a bokrokon, aztán egyszerre csend lesz, ő pedig volt, nincs.

Persze senki nem maradt ott, hogy a kerítés mellett várakozzon. Ekkor jókora porfelhőt kavarva megérkezett kerékpárján Antoska Akszjonov, aki levegő után kapkodva elhadarta, hogy úgy döntöttek, „nem másznak át Tamara Jakovlevnán”: ott is ott az erdő, és nem látni semmit, meg amúgy is az ördög tudja, viszont a másik kapu, a régi, rendben ott van a helyén.

Ez volt az a kapu, amelyen keresztül a meztelen Valerics távozott; ezt használták korábban, amikor még nem ért el Vjurkiig az aszfaltozott út.

* * *

A mező, a folyó és a közutálatnak örvendő szomszédos település látványa még sosem okozott ekkora örömet és megkönnyebbülést a telektulajdonosoknak. Miközben az érkezők kifújták magukat és megosztották egymással a történtekkel kapcsolatos kevés információt, Akszjonovék a terepjárójukat készítették elő. Az Akszjonov család zajos, sportos, pozitív életszemléletű társaság volt, állandóan teljesítménytúrákra jártak, vagy a dzsipjükkel utazgattak Oroszország-szerte, sőt, külföldre is.

– Mindent megoldunk! – sivított a körteszerűen, deréktól lefelé terebélyes Natalja Akszjonova. – Egykettőre tisztázunk mindent!

A telektulajdonosok egymás szavába vágva zúdították Akszjonovékra tanácsaikat: menjenek át a lakóparkba, és ott kérdezzenek meg valakit, sőt inkább a kissé távolabb lévő faluig, a lakópark még csak épül, és a vendégmunkásokon kívül nincs ott senki, azok meg úgyse tudnak semmit. Vagy kerüljék meg Vjurkit, keressék meg a sztrádához vezető utat, és ott, az autópályán kérdezzenek meg valakit, vagy keressenek valakit, akinek működik a mobilja, és telefonon kérdezzék meg… Hogy mit kérdezzenek meg, nem határozták meg közelebbről, ugyanis a telektulajdonosokat leginkább foglalkoztató kérdések, jelesül, hogy „hová tűnt a kanyar”, illetve „miféle furcsa dolgok történnek Vjurkiban”, még az ő számukra is elég vadul hangzottak.

Valerics ritkán használta a mobiltelefonját. Idősebbek kezében megszokott „butatelefon volt”, jókora számokkal a fizikai billentyűkön. Akkor is az asztalon hagyta, amikor elment otthonról, és Vjurki többi összezavarodott lakosával az utcákon tévelygett. Csak később tudta meg a kütyüiket idegesen nyomkodó fiataloktól, hogy mindenkinél elment a hálózat, és az internet is lehalt. Az okostelefonok, amelyek nélkül a telektulajdonosok fiatalabb nemzedékei még vécére sem mentek – meglehet, az internetről származó útmutatás nélkül oda sem találtak volna –, megvakultak és megsüketültek. Igaz, Vjurkiban nem volt példa nélküli, hogy el-eltünedezett a térerő.

Akszjonovék – Antoskával együtt – frissen és hangosan bezsúfolódtak a matricákkal teleragasztgatott terepjáróba, bőgették a motort és kipörgették a kereket (kizárólag a drámai hatás kedvéért), majd a földúton elporzottak a folyó irányába. A sötétített hátsó ablaküvegen fel-alá ugrált az „Irány Berlin!” felirat, és az Akszjonovék által felvert por kisvártatva már csak a távolban felsejlő felhőnek tűnt. A szomszéd településre eljutni percekbe tellett csak: olyan közel volt, hogy az egyik sasszemű telektulajdonos meg mert volna esküdni, hogy a Vjurkiból játékházikóknak tűnő épületek között valamiféle mozgást látott.

A következő, aki eltűnt Vjurkiból, a hallgatag Szanya volt – átmászott a kerítésen, nagyjából ott, ahol azelőtt a kanyar volt, most pedig talányosan sötétlett az erdő. Őt követte az Erdő utcai család, akik Najdát, a juhászkutyát is magukkal vitték, mondván, ha eltévednének, a kutya biztosan megtalálja a helyes utat.

Ezután Berojev is elindult a mezei kapu felé, azonban Szvetka még tegnapi önmagát is felülmúló hangerővel visított, és öklével addig püfölte Berojev nagy fehér kocsiját, amíg az válogatott káromkodások közepette beadta a derekát, és beleegyezett, hogy megvárja Akszjonovékat.

* * *

No és ki tért vissza elsőként… A nap bíborvörös harangként zúgott Valerics fejében, ő pedig leült a szúrós fűre, és hogy elterelje a figyelmét szomjúságáról és a hőségről, megkísérelte felidézni, ki tért akkor vissza, és hogy gyanúsan viselkedett-e. Ha minden igaz, a kutyatulajdonos pár volt az – nem becsülték túl az állat szaglását. Igen, biztos, hogy ők voltak, és némi ijedtségtől eltekintve teljesen normálisnak tűntek.

A következő nap estéjén tértek vissza, amikorra a telektulajdonosok meghökkenése zavarodottsággá dagadt. Az erdőn keresztül próbáltak visszajutni, ugyanis Najda nem volt hajlandó a rétre lépni: valami nagyon megijeszthette. Gazdái piszkosak voltak, tele karmolásokkal, arcuk feldagadt a szúnyogcsípésektől, és furcsán zsibbadtak voltak – minden bizonnyal a fáradtságtól. Mohón ettek és ittak, miközben tányérjukba meredtek, a kérdésekre pedig lomhán és kelletlenül válaszolgattak. Egyedül a kutya csapkodta boldogan az asztal lábához a farkát: ő megtette a dolgát, hazatalált. A házigazdák elmesélték (dehogy mesélték, minden szót harapófogóval kellett kihúzni belőlük), hogy eltévedtek az erdőben, nem találtak egyetlen ösvényt sem, belegabalyodtak az áthatolhatatlan bozótba, és egész nap mentek, és fogalmuk sem volt, hogy végül hol lyukadtak ki. Körbe-körbe jártak, ugyanoda értek vissza, ahonnan elindultak, mígnem aztán a kutyára bízták, hogy találja meg a hazavezető utat, az állat pedig végül sikerrel járt. Az éjszakát egy fa alatt kellett tölteniük, még jó, hogy nyár van. Egyre abban reménykedtek, hogy meghallják az autók zaját, vagy a folyó zúgását – néha mintha hallottak is volna valamit – de mindenütt csak a sűrűség vette körül őket. Így mesélte a szomorú, szakállas férj, miközben a feleségére nézegetett, aki némán bólogatva kanalazta a húsos káposztát. Hát ez, éppen ez volt a gyanús a viselkedésükben, döbbent rá Valerics, és nagyon bosszantotta, hogy ezt nem volt ideje senkinek elmondani.

A szerencsés hazatérés rendkívüli hatással volt Vjurki lakóira, annál is inkább, mivel a házaspár szigorúan az iránytűre hagyatkozva, előre meghatározott irányba, az út felé indult el. Nyikita Pavlov először az őrbódé tetejére mászott fel, de onnan semmit sem látott, ezért felkapaszkodott az egyik fenyőre, olyan magasra, amennyire csak tudott, és odafentről azt jelentette, hogy minden úgy van, ahogy volt: a folyó, az erdő, a túloldalon a mező a ligetekkel, ám azon túl már nem látni semmit. Nyikita csalódottan mászott le a fáról, azt mondta, rossz a kilátás. Ezután hozzávetőlegesen kiszámították az út elhelyezkedését, és a kutyás házaspár kezébe nyomtak egy iránytűt, amelyet nem hoztak vissza: a bánatos férj elmondása szerint a tévelygés közepette elveszítették.

Az építőmunkás is visszatért – az ugyan nem derült ki, hogy az-e, amelyik elsőnek útnak indult, vagy az egyik társa, aki a keresésére indult. A kérdésekre csak zavartan pislogott, de nem szólt egy szót sem. Nyikita Pavlov is visszatért; ő egyre zaklatottabb lett, és végül a réten át próbált kijutni Vjurkiból: a kerítéshez csomózta egy ruhaszárító kötél végét, és a gombolyaggal a kezében útnak indult. A kötél nagyon hamar elfogyott, Nyikita pedig azonnal visszafordult. Amikor visszaért, fürdött az izzadtságban, és szent meggyőződéssel állította, hogy útja során a lakópark házai egyetlen métert sem közeledtek hozzá, a kötél pedig furcsán rángatózott.

Valerics barátja, Vityek is visszatért, bár ne tette volna…

Akszjonovéknak viszont nyoma veszett, akárcsak annak a diákcsoportnak, akik elég szerencsétlenül időzítették a grillezést, és siettek vissza az iskolába, nehogy kirúgják őket, ám ismeretlen helyre távoztak.

És Szánya, aki mellesleg tartozott Valericsnak egy ezressel. Igen, mintha épp Szánya után kezdtek volna eltünedezni a telektulajdonosok, űzte őket a kétségbeesés, kit az erdőbe, kit a rétre, és mindegyikük abban reménykedett, hogy ő lesz az, aki megtalálja az egyetlen helyes utat, vagy hogy azok, akik eltűntek, valójában megtalálták a kivezető utat a világba, amelytől Vjurkit elzárta az ismeretlen anomália. A közgyűléseken az elnök asszony még létszámellenőrzéssel is próbálkozott, ami hamar káoszba fulladt: senki sem tudta, ki tűnt el, ki az, aki még a kijárat köddé válása előtt távozott, és ki az, aki meg sem érkezett – a dokumentumokban is teljes volt a zűrzavar, így aztán igen szomorúra sikerült az úttörőtáborokban oly vidám kiáltozás: „Molosztova! Orlov!”

És Nargiz is eltűnt, de az egy másik történet.

* * *

A Vjurkiban zajló különös történések semmiféle hatással nem voltak a gyerekek napirendjére. Nargiz – aki újabban a szokásosnál is sokkal szerencsétlenebb képet vágott – most is minden reggel és este sétálni vitte őket: bejárta velük az utcákat, aztán lementek a folyóhoz, ahol a parton a vjurki közösség felépített egy kis játszóteret, majd haza.

Este Nargiz és a gyerekek nem érkeztek vissza a házba a szokott időben. Szveta Berojeva elszántan csattogó papucsában körberohant a faluban, majd lerohant a Szuska folyóhoz, ahol a parton ott találta a fiúkat, akik elmélázva ringtak a hintában.

– És Nargiz? – kérdezte Szveta, miközben megkönnyebbülten magához ölelte a gyerekeket.

Az idősebbik a folyóra mutatott.

Szveta meghökkenve fordult a part felé. A barnás víz lomhán hömpölygött a nádas mentén, hátán kacsák és más vízimadarak ringatóztak. Az egyik közeli bokorról vízivirágokból ügyetlenül font girland lógott – a gyerekek nyilván igyekeztek kitenni magukért. A parton semmiféle Nargizra utaló nyom nem látszott.

– Fürdeni ment?

A fiúk némán megrázták fejüket, és szorosan anyjukhoz simultak.

Szveta Nargiz nevét kiáltotta, majd még egyszer, de aztán a választ meg sem várva gyorsan elvitte onnan a gyerekeket. Nargizt azóta nem látták, és senki sem tudta, hogy ez még csak a kezdet.

* * *

Szerencsére az Akszjonov család, a diákok és Szánya, továbbá az összes – újra és újra makacsul egymás keresésére induló – napbarnított építőmunkás eltűnését követően senki sem kísérelte meg úszva vagy csónakon elhagyni Vjurkit. A víz, amely újabb akadály volt ezen a rejtélyes nehézségekkel már amúgy is súlyosan terhelt úton, megzavarta a telektulajdonosokat, pedig eleinte fel sem fogták, hogy a folyó megváltozott, azazhogy szemre ugyanolyan maradt (akárcsak az erdő vagy maga a telektulajdonos közösség a szúnyogokkal és a halformájú papucsokkal), ugyanakkor különös új tulajdonságokra is szert tett. Amikor aztán ezek a tulajdonságok nyilvánvalóvá váltak, sokáig nem tudták rászánni magukat, hogy a víz közelébe merészkedjenek. Csak később, jóval később tért vissza a partra a két öreg, süket horgász, és Kátya, a különc lány, aki szintén lelkes horgász volt, és aki nem csupán a halak iránti szenvedélye, de egész nyári életmódja okán is nagy kérdőjel volt Valerics számára.

Nargizzal kapcsolatban – még eltűnése előtt – Tamara Jakovlevnában és barátnőjében, Zinajda Ivanovnában is súlyos kérdések fogalmazódtak meg. Esténként rendszerint Tamara Jakovlevnánál üldögéltek, és népi gyógymódokról, ősi átkokról és rontásokról szóló műsorokat néztek a televízióban, mígnem azon a napon, amikor az út eltűnt, és a drágalátos tévékészülék képernyőjén a kedvenc csatornájuk helyett csak szürke hullámokat láttak, a csalódott öregasszonyok mindent mérlegelve és megvitatva arra a következtetésre jutottak, hogy Szvetka megsértette Nargizt, aki ezért bosszúból egész Vjurkit valamiféle keleti átokkal sújtotta. A feltételezés semmivel sem volt furább, mint bármi, ami körülöttük történt, így az öregasszonyok még magához Nargizhoz is elmentek, hátha sikerül kiszimatolniuk egyet s mást. Később azt mondták, hogy ők csak finoman érdeklődtek, ám Szvetka Berojevának erről más volt a véleménye: szerinte addig nyaggatták, hogy az űzött Nargiz minden bizonnyal a folyónak ment, és így most nincs, aki vigyázzon a gyerekekre. Az is lehet persze, hogy csak úszva próbált elmenekülni Szvetkától és két kölykétől, amikor rádöbbent, hogy örökre magukhoz láncolták, gondolta Valerics, miközben az eget kémlelte abban a reményben, hogy meglát legalább egy kósza felhőt, amely kissé enyhítheti a perzselő hőséget, amikor különös dologra lett figyelmes.

A nap eltűnt. Az eget teljes szélességében valamiféle fehér, gyöngyházszerű réteg vonta be, amely olyan volt, mint a Szuskában is tömegesen tenyésző folyami kagylók héja. Valerics első reakciója az öröm volt, hogy ennyi felhő gyűlt össze, de aztán rájött, hogy nem felhőket lát: maga az égbolt lett fehér, amelyen, mint az izzó északi fény pászmái, gyöngyházfényű sávok futottak végig. Valerics arcát ökölcsapásként érte a forróság, mintha szemébe és torkába izzó homokot öntöttek volna. A lekonyuló fűszálak fölött áttetsző köd terjengett.

Nem eresztenek, gondolta Valerics, rám akarnak ijeszteni. Botja után nyúlt, egy darabig egyhelyben állt – igyekezett leküzdeni szédülését – majd továbbindult, zavaros gondolataiba kapaszkodva, hogy elterelje figyelmét az elviselhetetlen, rekkenő hőségről és a kifehéredett égről. Amikor az ember egyedül megy valahová – nem a városban, a zsibongó embertömegben, az üvöltő plakátok között, hanem valóban egyedül – mindig mormol magában valamit, hát gyerünk, mormolj csak…

…hogy örökre magukhoz láncolták. Ostobaság, senki sem gondolta, hogy örökre, akinek egy csepp esze van, nem gondolhatja, hogy ami történik, örökké fog tartani – különösen, hogy senki sem tudta, mi történik.

Klavgyija Iljinicsna elnök asszony falfehéren, ám továbbra is méltóságteljes arckifejezéssel közgyűlést hívott össze az őrbódé mellett, ott, ahonnan az ismeretlen jelenség eltüntette a kanyart. Mindenkit felszólított, hogy tartson ki, őrizze meg a nyugalmát, segítsen a másiknak, ahol csak tud, és amíg a helyzet nem tisztázódik, ne próbálja meg elhagyni Vjurki területét. A telektulajdonosokban az évek során felhalmozódott tehetetlenség hangos elégedetlenséget eredményezett, amelyet rendszerint a közüzemi díjakkal és a nem fizető lakótársakkal szembeni indulat táplált: ki fogja tisztázni, hogy fogja tisztázni. Erre Klavgyija Iljinicsna méltóságteljesen kifejtette, hogy ennek a jelenségnek, ennek a megmagyarázhatatlan katasztrófának – javította ki önmagát – a nyomán, amely miatt sok ember teljes mértékben elszigetelődött a civilizációtól, az illetékes hatóságok minden bizonnyal meghozzák a szükséges döntéseket, sor kerül a megfelelő intézkedésekre, és ide is megérkezik a segítség – ha máshogyan nem, hát helikoptereken.

– Odaátról? – kérdezte a feketére sminkelt Julka, miközben kicsit odébb a kerékpárján egyensúlyozott.

Klavgyija Iljinicsna válaszul mindössze egy szigorú, tanári tekintettel jutalmazta Julka megjegyzését. A telektulajdonosok elcsendesedtek, fejükben egymást kergették a nyugtalanító „És mi lesz, ha…” kezdetű kérdések.

– Tisztelt tulajdonostársak, van áram, ez pedig azt jelenti, hogy odaát… – ennél a szónál ismét Julkára nézett – …minden rendben. Csak ki kell várnunk a végét. A konkrét cselekvési terv megvalósítása valószínűleg már folyamatban van, és nekünk nincs más dolgunk, mint várni – mondta Klavgyija Iljinicsna. Meggyőzően, korábbi magabiztoságát visszanyerve beszélt, mint aki kínzóan hosszú tévelygést követően visszatalált a helyes útra.

* * *

A levegő szinte recsegett, mintha a feje felett végtelen magasfeszültségű vezeték húzódott volna. Tombolt a hőség. Valerics érezte, ahogy napégette bőre hólyagosodni kezd. Ajka összeragadt, nehéz, érdes nyelve mintha az egész szájüregét kitöltötte volna. A szeme is kiszáradt, ezért csak néha emelte fel szemhéját, hogy lássa, merre megy. A se vége, se hossza mező és az izzó égbolt fel-felvillant előtte, majd rögtön el is merült a lüktető erek szabdalta bíborvörös homályban.

Az egyik ilyen villanás során Valerics megpillantotta a folyót. Rejtélyes módon megváltoztatva korábbi helyét most közvetlenül a férfi háta mögött hömpölygött. Valerics belső szemhéján tovább villództak a hullámokon táncoló fényfoltok. A folyó szinte kísérteties illata – a nyári hőségben mindig hideg görögdinnye-szagot árasztott – az édes hűvösség ígéretével itta bele magát Valerics orrába és szájába.

Valerics eldobta a botot, és összeszorított fogát csikorgatva futni kezdett a víz felé. A füldugó stabilan tartotta magukat a fülében.

* * *

A folyónál már könnyebben lélegzett. Ügyetlen mozdulatokkal küzdötte át magát a szikkadó sáron, közben alaposan elkáromkodta magát, amikor a lábát felsértette egy törött söröspalackból származó, a parti iszapba rejtőző zöld üvegdarab. Itt azelőtt emberek, italozó, üveget törő, normális emberek ültek. Azelőtt az egész partszakaszt beterítette a szemét – kiégett kerti grillsütők, papírdarabok, nejlonzacskók, cigarettacsikkek. Mit műveltetek a szeméttel? Valerics a haragtól csaknem elsírta magát. Hát ennyire zavart titeket a közönséges emberi szemét, ti átkozott lények, takarítók, tisztaságmániás szörnyetegek, hát a korábbi életünk utolsó nyomát is el akarjátok tüntetni? Az ottmaradt üvegcserép valósággal csodaszámba ment, és Valerics készséggel megbocsátott felsebzett sarkáért, hálából a puszta emlékért, hogy valóban volt idő, amikor akadály nélkül ki lehetett jutni Vjurkiból, hogy az emberek ide, a Szuska folyóhoz jártak szórakozni, saslikot enni, miközben a kocsik hangszóróiból meleg vodkaként áradt a szívmelengető muzsika…

Valerics kapkodva szürcsölte a folyó tőzeg- és trágyaszagú vizét; az égéstől feszülő bőrére fröcskölt cseppeket meg sem érezte: azok nyomban elpárologtak, akár egy forró serpenyő aljáról. Hogy kissé lehűtse magát, bedugta a lábát a vízbe. A legfelső réteg undorítóan meleg volt, a felszínen úszó apró ágak, szorosan összezárt kagylóhéjak és csigaházak csiklandozták napégette lábát. Muszáj volt térdig belemennie. Lábujjait elborította a puha iszap, a sarkán lévő seb sajgása alábbhagyott, és alulról, akár egy megriadt hangyaboly, olyan hűvösség, olyan néma fizikai élvezet futott végig a lábán, hogy Valerics arca ismét könnyes grimaszba rándult. Tenyerével a vízre csapott, és fröcskölt, akár egy kacsa, holott ez veszélyes volt, ő pedig most már minden valószínűség szerint haldoklott. „Miért nincs jogom megmártózni, ha egyszer ekkora a hőség, miért fosztottak meg ettől az ártatlan nyári szórakozástól”, gondolta egyre elkeseredettebb elszántsággal Valerics. Körülnézett, szólította a fűzfákat, a sást, a vízicsigákat, a széttört üveg áldott darabkáját, hogy legyenek tanúi a bűntettnek, amelyet elkövetni készült…

És ekkor meglátta, ahogy némán felfalva a füvet egy vakító fehérségű tűzfal száguld egyenesen a folyó felé, feléje, a tűzfal közepén pedig már nem is tűzben, hanem a nap plazmájában ott lángol egy hatalmas emberszerű alak.

Valerics egy pillanatra pánikba esett, majd rájött, mi történik: az égbolt a földre zuhant, sápadt ragyogással elérkezett a világvége, a népre végre hatni kezdett az ópium, és az arkangyal megfújta a végítélet trombitáját, csak ő a füldugó miatt nem hallotta. Nincs többé Vjurki, sem a lakópark, sem a mező, ő pedig nem megy már sehová, mert az egész világból csak ez a tőzegtől és trágyától bűzlő folyó maradt. Meggyőződéses materialista lévén Valerics még egy dologra rájött: a kárhozat lesújtani készülő tüze ellen csak a folyó irgalmas vize nyújthat menedéket.

Lábával a bársonyos iszapot tapodva egyre mélyebbre és mélyebbre gázolt.

– Tolja – a füldugón keresztül is tisztán hallotta. – Tolja, te korcs, hát kellett ez neked?

Antonyina, a felesége. A falu bolondja, aki minden erejével igyekezett városi úrinőnek tűnni az emberek előtt, és aki már vagy tíz éve megszabadította Valericset – aki amúgy valóban Tolja volt, Anatolij Valerjevics – zajos jelenlététől.

– Tolja, hová a fenébe mész? Ostoba fajankó, hát hová tetted az eszed? Gyere ide, gyere csak, majd én vigyázok rád – mondta immár gyengéden a halott feleség.

– Na már csak te hiányoztál, átkozott satrafa! – horkant fel Valerics, és kezével a vizet csapkodva igyekezett messzebb evickélni a fehér lángtól, Vjurkitól, az átkozott Antonyinától a másik világ, a túlpart felé. Ott volt, egészen közel a közönséges, kissé meredek partoldal a zöld csalánbokrokkal, távol a fehéres tűztől.

* * *

Valami villámsebesen végigvágódott a vízen, és nekicsapódott egy arra sodródó göcsörtös faágnak. Csak egy szélroham volt. Valerics maga elé lökte karjait, szipogott és zihált, ám a végtelenül hömpölygő tőzeg- és dinnyeszagú folyó nem eresztette, hidegen az oldalának és a hasának feszült, megtöltötte az orrlyukait. Valerics várta, hogy mindennek vége legyen, de azért közben tovább kapálózott, miközben tekintetét a túlparton szaggatottan burjánzó csalánosra szegezte. Végtagjai reszkettek, a szájával el-elkapott levegő alig jutott át a sűrű nyálon, máris sípoló fájdalommal lökődött vissza, és Valerics szinte megkönnyebbült, amikor megérezte, hogy valami elkapja és határozott mozdulattal a mélybe húzza. Látni már nem látott semmit, de tudta, hogy Antonyina az – felpüffedve, jókora tojásokként kigúvadó szemével, kékesfehér arcával. Egész testét hínárszálak borították, füléből kacéran kandikált ki egy csukahorog. Bőrét, amely petyhüdt volt és foltos, mint a rothadó barack, Valerics tapintásra sem tévesztette volna össze senki máséval. Antonyina oszló haltetemek bűzével árasztotta el az utolsókat rúgó Valericset, majd gyengéden átölelte a vállát, és lehúzta magával a hideg mélységbe.

* * *

A virágzó repce, mintha mi sem történt volna, ringatózott a szélben, a látóhatárt erdő szegélyezte, a kerítéssel körbevett magaslatot pedig a lakópark apró és teljesen egyforma barna háztetői pettyezték, akár a frissen kinőtt vargányák. A még fodrozódó vízfelszínt újabb széllökés borzolta fel, majd végigszaladt a füvön, nekiütődött a piszkoszöld kapunak, rajta a „Vjurki zártkerti ingatlanok” táblával, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy rendesen be van zárva. A kapu alig hallható nyikorgással válaszolt.

Vityek

Vityek, a meghatározhatatlan korú izmos férfi a Berkenye utca utolsó házában lakott, egy kerítésnyire Valericstől. Vityek nyaralója fából épült, még a nagyapja idejében, ám kiállta az idő próbáját. A házban, csakúgy, mint a veteményeskertben, állandóan ott sürgölődött Vityek szinte észrevehetetlen felesége, Zsenya néni: sepert, gyomlált, takarított, sőt egy nyikorgó létra tetején egyensúlyozva szögeket vert be és falat is festett. Vityek ideje legnagyobb részét a melléképületben töltötte, ahol a konyha is volt. Itt megvolt minden, amire szüksége volt: hűtőszekrény, rádió, egy halom régi újság, és egy kis dívány. A tűzhelyre időről időre felkerült szíve büszkesége, az eredeti, gyári pálinkafőző, amellyel leleményes munkatársai lepték meg Vityeket a születésnapján. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor sikerült megtalálniuk a megfelelő ajándékot. Vityek szeretett a készülékkel babrálni, mint a Zsigulijukat bütykölő régivágású autósok. Maga mosta át és törölte szárazra, maga öntötte bele a cefrét, amelyet szokatlan fantáziával válogatott össze, gondos figyelemmel kísérte a folyamatot, és szertartásosan, egyedül hajtotta végre az első kóstolást. A kóstoló után valami nehéz érzés fogta el, amely forgolódni kezdett benne, kiutat keresett, kirángatta Vityeket a fészerből, körbe-körbe vonszolta a telken: a budihoz, ahol megint kifogyott a papír, majd az almafákhoz, amelyeknek egyre nehezebb terhük alatt lehajló ágait megint elfelejtették aládúcolni. Végül azonban minden út Zsenya nénihez vezetett, aki mindig egy rakás felesleges feladatot talált magának, míg a szükségeseket mindig az utolsó pillanatra hagyta. Nyilván sokkal fontosabb szatyrokat szortírozni, vagy új – már a harmadik – rongyszőnyeget varrni a verandára, mint arról gondoskodni, hogy az embernek legyen mivel kitörölnie. A bíborvörös, ziháló Vityek mindenütt ott volt a nyomában, az asszony azonban úgy tett, mintha nem venné észre, egyik felesleges dologhoz kapott a másik után, ám végül nem bírta tovább:

– Már megint részeg vagy!

Vityek alaposan felkapta a vizet. Idegesítő, kehes feleségével, annak sótlan szagával és értelmetlenül aggodalmaskodó arckifejezésével kapcsolatos minden zavaros ellenérzése a fejébe szökött. Mutatóujját rászegezve morogni kezdett:

– Te… teee…

Zsenya néni megpróbált odébbállni, de Vityek elkapta, megrázta, és a kezét megszorítva folytatta:

– Teee… teee…

A kerítés felett ekkor Valerics feje bukkant fel, aki persze tisztán hallott mindent. Néhány korholóan békítő szót mormolt az orra alatt, eltűnt a kerítés mögött, majd újra felbukkant, ezúttal már a kapuban. Zsenya néni kezét a mellére szorítva fájdalmas hangon bocsánatot kért, és magyarázkodni próbált, Valerics pedig átkarolta a már nyugodtabb Vityek vállát, és hátrakísérte a fészerbe. Ott aztán megtartották a második, majd a harmadik kóstolást, meg amennyit még utána. Bekapcsolták a rádiót, falatoztak abból, amit Zsenya néni az asztalra tett, aztán sétálni indultak a faluba, közben hevesen győzködték egymást valamiről, majd fájdalmasan felvont szemöldökkel nótázni kezdtek.

Vityek és Valerics kétségkívül régi jó barátok voltak.

* * *

Vityek eleinte könnyedén vette, amikor a Vjurkiból kivezető út titokzatos körülmények között eltűnt. Persze ugyanúgy meghökkent ő is, mint a többiek, az ő csodálkozása azonban inkább örömteli volt. Míg a telektulajdonosok zavart csoportokban kódorogtak a faluban, Vityek fel-alá járkált a szivattyúállomásnál, ahol azelőtt a kanyar volt: vizsgálódott, mintha a varrást keresné a valóság szövetén, a combját csapkodta, és ezt ismételgette: „A nemjóját!” Zsenya néni suttogva mesélte a szomszédasszonyoknak, hogy a férje szerint természetfeletti jelenség, valóságos csoda, ami történik, és azt mondja, hogy mire minden visszatér a normális kerékvágásba, Vjurkiban hemzsegni fognak a mindenféle tudósok meg újságírók. Annyi a tanú, ráadásul az út és a kapu eltűnését maga dokumentálta kompakt fényképezőgépével, hogy a szokásos mellébeszélés ezúttal kevés lesz: mindenki kénytelen lesz elismerni, hogy az anomália éppen itt, a szovjet építésű hobbitelkek között következett be, és nem valami távoli kaktuszsivatagban, amilyet a normális emberek legfeljebb a tévében láthatnak.

Vityek akkor sem borult ki túlságosan, amikor az autóval a szomszéd faluba induló Akszjonovéknak nyoma veszett. Arról győzködte Valericset, hogy Akszjonovék tapasztalt emberek, nem esik bajuk. Biztos csak lerobbant a kocsi, vagy a lakóparkban történt valami, és messzebbre kellett menni a segítségért. Térerő nincs, hát hogy adnának hírt magukról?

* * *

Egy este, néhány nappal a kijárat eltűnése után Zsenya néni sustorgást és elfojtott nyögéseket hallott a nyárikonyha felől. Zsenya nénire megsemmisítő hatással voltak a Vjurkiban történt rendkívüli események, ezért megrémült, és aggódva nézett be a konyhába, a biztonság kedvéért maga elé szegezve a keze ügyébe került seprűt.

A nyitott ajtón sűrű pálinkaszag ömlött ki. Vityek az asztalnál ült, és vadul tekergette a rádió gombját. A készülékből a megszokott zeneszámok és hírek helyett csak sustorgás hallatszott, amelyet időről időre különös, élettelen sikolyok szakítottak meg.

Vityek kortyolt egyet, majd Zsenya nénire emelte tekintetét, és fájdalmasan felnyögött:

– Elromlott!

– Hát persze hogy elromlott! A telefon is süket, Tamara Jakovlevna tévéje sem működik…

Vityek az asztalhoz csapta a poharat, és ujját ismét a feleségének szegezte:

– Te… teee…

Zsenya néni felkiáltott, sietve becsapta az ajtót, és a bűn elől a telek távolabbi részébe menekült. Tapasztalatból tudta, hogy amikor Vityek tombolni kezd, az a legfontosabb, hogy ne kerüljön a férje szeme elé, amíg az el nem feledkezik róla.

Vityek nem ment be éjszakára a házba, Zsenya néni pedig nyugtalanul aludt egyedül. Többször összerezzent, fel-felült az ágyban, pislogott a sötétben, és időről időre felkapcsolta a lámpát. Hol lépteket hallott, hol ismeretlen hangokat, hol azt álmodta, hogy a faluból kivezető út után a szobaajtó is eltűnt. Amikor hajnalban valaki hangosan megzörgette az ablaküveget, pánikban ugrott ki az ágyból.

Az ablak alatt Vityek állt, az előző esti ivászattól felpuffadt, savanyú arccal. Különleges „erdei” öltözékét viselte: sötét, több számmal nagyobb kabátot, kopott nadrágot és sapkát. Az erdei túrákhoz használt maga faragta berkenyeágról sem feledkezett meg.

– Hát te ho-hová mégy? – motyogta Zsenya néni.

– Gombászni – felelte rekedt hangon Vityek. – Ebédre megjövök.

Zsenya néni pánikba esve, egy szál hálóingben kiszaladt a kertből, és Vityek után vetette magát: hová, milyen gomba, milyen erdő, emberek tűnnek el, Akszjonovék, ezek a kőművesek, meg még valaki, ördög tudja, mi van itt, az elnök asszony is megmondta, hogy mindenki zárja be az erdei kaput, és maradjon otthon, és igaza is van, ki kell várni, amíg ez az egész véget ér… Zsenya néni hangja egyre hangosabb és kétségbeesettebb lett, még maga Vityek is elámult, és lelassította lépteit, majd, ahogy tőle tellett, a fuldoklók megmentéséről kezdett magyarázni, hogy tudjuk, kinek a keze műve. Ha a kivezető út nem kerül vissza magától, meg kell keresni, mert neki, Vityeknek hétfőn munkába kell mennie, és azt mégsem mondhatja annak az ökör főnökének, hogy „kint ragadt a telken”. Ha valóban valami komoly dolog történik, és az ember nem hallgatja a híreket, meg amúgy is – ha mindenki csak tétlenül ül, és nem tesz valamit, sose nyerjük meg a háborút, nem jutunk ki a világűrbe, csak vártuk volna ölbe tett kézzel, hogy jöjjön valaki, aki megcsinálja helyettünk.

Zsenya néni értetlenül nézett Vityekre – egyszerű asszony volt, nem értette, hogy jön ide a világűr meg a háború – majd egy pillanatnyi szünetet követően mondta tovább a magáét:

– Hát hová rohansz, még csak szombat van! Ülj meg a seggeden, várj még…

– És kivel üljek itt, talán veled?

Már csak néhány lépés választotta el a kaputól, amely mögött az erdő kezdődött. Zsenya néni, aki kifogyott az érvekből, némán kapaszkodott Vityek kabátujjába, aki mérgében kiköpött, de csak ment tovább, maga után húzva a rácsimpaszkodó Zsenya nénit, aki konokul kapaszkodott a férfiba: papucsa csikorogva csúszott végig a kerti ösvényen. A kabát megcsavarodott, az elfáradt anyag hangos reccsenéssel hasadt ketté. Vityek megpróbálta lerázni magáról a nejét, de az még erősebben csimpaszkodott belé, ráadásul a kabát ujján keresztül fájdalmasan belemart a karjába. Így dulakodtak egy percig szótlanul, egymásra sem nézve. Végül Zsenya néni engedett, csendben masszírozva kezén a málnavörös foltokat. Vityek egy ideges rántással megigazította magán a kabátot, és kinyitotta a kaput.

A gombászást legalább annyira szerette, mint a pálinkafőzőjét. Minden alkalommal, amikor átlépte a lakott területek és az erdő közötti határt, jobban, frissebbnek érezte magát. Hiába volt az erdő nyálkás, hiába borította mindenfelé emberi hulladék, Vityek itt vadász volt, gyűjtögető és nyomkereső.

Megrántotta a vállát, mélyet szívott a fű- és fenyőillatú erdei levegőből, majd sietős léptekkel elindult az ösvényen.

– Aztán ebédre itthon legyél! – hallotta a háta mögül felesége remegő hangját.

– Kezdheted főzni – felelte hátra sem fordulva Vityek, és felgyorsította lépteit. Zsenya néni csak nézett utána, amíg a sötét kabát bele nem olvadt az erdő sűrű sötétjébe.

Nem tért vissza ebédre. Nem tért vissza estére sem, sőt a következő napon sem. Vjurki titokzatos elszigetelődésének teljes első hetében, amíg a telektulajdonos társadalom tagjai megdöbbentek, tagadásban voltak, megbékéltek megváltozott helyzetükkel, majd újra fellángolt bennük a remény, hogy kitörhetnek, és visszajuthatnak az ismert és megszokott világba, Zsenya néni rendületlenül várta haza az urát. Ott őrködött a bezárt kertkapunál, és csak nagy ritkán hagyta el posztját.

Csendes, kutyákat megszégyenítő hűségének e hősies megnyilvánulását senki sem vette észre. A Vityek parancsának megfelelően elkészített ebéd a hűtőben várakozott: Zsenya néni nem evett belőle, csak időnként ellenőrizte, nem savanyodott-e még meg a káposztaleves. Erről még Valerics sem tudott – a terepet vizsgálta, tanácsot tartott a többi telektulajdonossal, és úgy általában nagyon elfoglalt volt. Zsenya néni eközben a kerítés mentén járkált fel és alá, ki-kikémlelve a – számára legalábbis – ellenségesen elcsendesült erdő felé. Valericcsel csak később keresztezték egymást útjaik, amikor mindketten találtak egy percet, hogy kapirgáljanak egy kicsit a kertben: az uborkák nem érdemlik meg, hogy elpusztuljanak csak azért, mert a világ a feje tetejére állt körülöttük. Zsenya néni köszönt, majd hétköznapi ügyben kért tanácsot – érdemes-e jelenteni a rendőrségen Vityek eltűnését. Valerics értetlenül nézett rá, majd mind a ketten hosszan hallgattak.

* * *

A hetedik napon már estefelé járt, amikor ólomszínű felhő telepedett Vjurkira, és leszakadt az ég. Az emberek a házaikba menekültek, és becsukták az ablakokat, egyedül Zsenya néni ácsorgott esőkabátban a kerítésnél, akár egy kurta lábú, fényes kalapú gomba. A kerti ösvényt elmosta a víz: gumicsizmái szabályos, harminchetes méretű tócsákat hagytak maguk után a sárban.

Besötétedett. Zsenya néninek vissza kellett mennie a házba, de hol kiment a tornácra, hol az ablakon keresztül kémlelt kifelé. Amikor már ki tudja hányadszor bújt ki az ajtón, és irányította zseblámpája fénycsóváját a nedvesen suttogó sötétségbe, az ösvényen egyszer csak új, az övéinél nagyobb lábnyomokra lett figyelmes. A szétkenődő és csúszkáló nyomokat követve először a kapuig, majd az istállóig, míg végül a nyárikonyháig jutott.

Zsenya néni kinyitotta a melléképület ajtaját. Odabenn sötét volt, és a homályból jól kivehetően furcsa hangok – szörcsögés, susogás – szűrődtek ki, akár egy mocsárból. A félelemtől összeszűkült szemmel, leküzdve az ellenállhatatlan vágyat, hogy villámsebesen visszarohanjon a meleg és biztonságos házba, Zsenya néni a falhoz tapadva beljebb óvakodott, és ujjaival kitapogatta a villanykapcsolót…

A konyha közepén, mint valami fekete földkupac, ott állt a szokatlanul mocskos, tetőtől talpig nedves, tűlevelekkel borított Vityek. Mereven nézett maga elé, mozdulatlanul és feszülten, mintha valami olyasmin töprengett volna, ami az ő szellemi képességeit messze meghaladja. Kezében valamiféle bugyrot tartott. Tétován Zsenya nénire nézett, mintha találgatná, ki lehet, majd tétova mozdulattal felé nyújtotta a bugyrot. Egy kabát letépett kapucnija volt, tele gyűrött, nyálkás gombával.

– Hát megjöttél végre – mondta halkan Zsenya néni.

Reggel Valerics a kerítésen keresztül észrevette Vityeket, amint bizonytalan léptekkel a budi felé tart. Először szóhoz sem jutott a meglepetéstől, majd integetni kezdett, és fokozatosan visszatérő hangján szólítgatni kezdte barátját. Vityek, mintha nem is hallotta volna, eltotyogott a lepukkant fabódéig, és kaparászni kezdte az ajtót. Úgy tűnt, mintha nem tudná, hogy a kilincsnél fogva húzni kell: egész testével lassan, és ellenállhatatlanul próbálta befelé nyomni. Valerics elhallgatott, és aggódva figyelte. Vityek végül győztesen került ki a bódéajtóval folytatott küzdelemből, sikerült az egyik kezével valahogy belecsimpaszkodnia, majd eltűnt a budiban.

Egész Vjurki villámgyorsan összesereglett, látni akarták az embert, aki visszatért. Vityek előtt eddig csupán ez Erdő utcában lakó házaspár tért vissza, akiket a juhászkutya hazavezetett, de ők semmi értékelhetőt nem meséltek. Az a szóbeszéd járta, hogy az egyik kőműves vendégmunkás is visszatért, de először is ezek a telektulajdonosok számára megkülönböztethetetlenek voltak, és meglehet, hogy arról gondolták, hogy visszatért, amelyik valójában el sem ment, másodszor pedig amúgy is alig tudtak oroszul. Ráadásul Vityek egy egész hetet töltött az erdőben, ami még azokban a múltbéli, felhőtlen időkben is csodaszámba ment volna, amikor szabadon lehetett távozni Vjurkiból.

A telektulajdonosoknak nyilván tengernyi kérdésük volt Vityekhez, köztük a legfontosabb: mi a helyzet odaát? Vityek azonban, akárhogy nyüstölték is, nem válaszolt. Ugyanabban az „erdei” kabátban ücsörgött a konyhaasztalnál, előregörnyedt, és enyhén ringatózott jobbra-balra. A kipirult és beszédessé vált Zsenya néni szerint nem volt hajlandó átöltözni, sőt, őt is ellökte, amikor megpróbálta maga lehúzni a kabát cipzárját. Nem akart sem megmosakodni, sem aludni, bár szemre szörnyen kimerültnek látszott. Egyetlen tevékenységet űzött csupán megállás nélküli mohó lelkesedéssel: az evést. Előtte az asztalon tisztára nyalt tányérok tornyosultak, az asztal alatt egyre gyűltek az üres konzervdobozok, Vityek pedig a habzsolástól rázkódó vállal tömött magába mindent: káposztalevest, gombát, lekvárt, pörköltet, meg a kertben termett zöldségeket. Zsenya néni ott sürgött-forgott a kis tűzhely fölött, egyszerre két platnin főttek a fogások, ennek ellenére többször is úgy kellett kifeszegetnie férje kezéből a nyers krumpliszemeket.

* * *

Klavgyija Iljinyicsna, az elnök asszony lassanként belefáradt Vityek eredménytelen faggatásába, amikor Kátya, a horgászlány benézett a telektulajdonosokkal teli toldaléképület ajtaján.

– Idehallgasson, Vitalij… – próbálta már sokadjára magára vonni a rendületlenül rágó és nyelő Vityek figyelmét Klavgyija Iljinyicsna.

– Viktor a neve – javította ki halkan az elnök asszonyt Zsenya néni, ám az vagy nem hallotta, vagy szokásához híven ügyet sem vetett az észrevehetetlen Zsenya nénire, mert némi várakozás után ismét a férfihez hajolt:

– Idehallgasson, Vitalij…

Vityek állkapcsa mozgásának ütemére egy kövér kullancs ugrált fel-alá a nyakán. A konyhában föld, rothadó moha és mosdatlan testszag terjengett. A leggusztustalanabb azonban nem a bűz volt, hanem ahogy Vityek evett: szipogva, morogva, arcán komoran feszült kifejezéssel.

– Nem, ezt így nem lehet – panaszkodott nagyszámú hallgatóságához fordulva Klavgyija Iljinyicsna.

– Semmiség, majd elmúlik, és akkor beszélni fog – mondta bizonytalanul Valerics.

Ebben a pillanatban Vityek lenyelte az utolsó kanál köleskását. Belenézett az üres tálba, majd laposan körbepillantott az asztalon, és meglátta az elnök asszony kikerekedett kezét. A végtag után kapott, és a szájába gyömöszölte. Klavgyija Iljinyicsna feljajdult, próbálta kiszabadítani a kezét, de Vityek nem engedett: fogaival beleakaszkodott az elnök asszony kövér, virsliszerű mutatóujjába.

Berojev az asztalhoz ugrott, és akkora jobbegyenest vitt be Vityek szeme közé, hogy az lerepült a sámliról, amelyen ült. Az asszonyok sikoltozni kezdtek. Vityek összeszedte magát, megrázta a fejét, majd négykézláb az ajtó felé iramodott. A telektulajdonosok között átmeneti pánik tört ki. A kövér, szakállas Sztyepanov, aki Vityek útjában állt, akkorát kapott a térdébe Vityek fejétől, hogy a padlóra zuhant, mire a többiek sietve ugrottak félre – a négykézláb rohanó Vityeket valamiféle óriási poloskának látták…

Miután kitört a konyhából, Vityek talpra ugrott, és az erdő irányába, a kerítés felé rohant. Már majdnem a kapunál járt, amikor Valerics utolérte. Vityek ellökte, leütötte, majd megpróbált átmászni a régi, rozoga kerítésen – az, hogy a kaput használja, láthatóan fel sem merült benne. Valericsnek sikerült elkapnia megvadult barátja nadrágját – a kopott szövet végigszakadt, és kibukkant alóla Vityek sápadt, szőrös lábszára. Valerics gyorsan feltápászkodott, keményen megragadta Vityeket a nadrágszíjánál, aki bogár módjára mászott felfelé, és lerántotta a kerítésről. Vityek fogait vicsorítva fordult Valerics felé.

– Hát micsoda dolog ez? – szólt szemrehányóan Valerics, miközben ráült Vityekre, és határozott mozdulattal a földhöz nyomta. – Telezabáltad magad, és már mennél is vissza?

Zsenya néni jajongva szaladt oda, kezében egy tekercs ruhaszárító kötéllel. Valerics sokáig bajlódott, míg végül mindenféle furfangos csomókkal gúzsba kötötte Vityeket, aztán felemelte a földről, megrázta, és bevonszolta a melléképületbe.

Visszaültették a sámlira, de vallatni már senkinek sem volt kedve. A telektulajdonosok megéreztek benne valamit, ami idegen volt és ijesztő: nehéz volt úgy szavakba önteni, hogy ne hangozzék ostobán. Az emberek lassan kezdtek elszivárogni, közben igyekeztek kerülni Vityek és Zsenya néni tekintetét. A jószándék és az emberség megkövetelte volna, hogy segítsenek rajta, de hát mégis mit tehettek volna?

Klavgyija Iljinyicsna is elment, de megígérte, hogy visszajön, amint Vityek magához tér. Végül csak Valerics maradt a konyhában.

– Hát öregem, te aztán igazán… – veregette meg Vityek vállát. Az megfordult, és a szemöldöke alól Valericsre nézett. Teljesen hétköznapi világos szeme kifejezéstelen volt. Ezt a tekintetet Valerics addig csak döglött halakon látta.

– Egy kis borsó. – Zsenya néni egy tányér levest tett Valerics elé az asztalra. – A nagy ijedtségben észre se vettük, hogy ebédidőre jár.

A másik tányért maga elé húzta. Belemerítette a kanalat, megfújta, majd Vityek ajka elé tartotta, aki egész testével az asztal felé rándulva mohón kapott a kanál után.

– Ne olyan hevesen, mindent felborítasz. Úgy-úgy, éhesek vagyunk, igaz? Egy hétig az erdőben csak tobozokat rágcsáltunk, hát megéheztünk, ugye? – gügyögött Zsenya néni. – Ne kapkodj, úgy-úgy! Egyél csak!

Valerics számára ez az idilli etetési szeánsz kellemetlen, sőt hátborzongató volt. Udvariasságból evett néhány kanállal, majd elkezdett kioldalazni az asztal mögül.

Zsenya néni a fejét sem fordította felé.

Valerics az ajtóban toporogva azon töprengett, hogy vajon leléphet-e így szó nélkül, vagy azért az udvariatlanság lenne, de aztán kiköpött – szó szerint kiköpte a foga közé szorult borsóhéjat – és a kertkapu felé indult.

* * *

A visszatért Vityek kinézete és viselkedése nagyon nagy hatással volt Nyikita Pavlovra, a kis település legfiatalabb „valódi” telektulajdonosára. Nyikita, ez a nyurga, kölyökképű fiatalember harmincéves lehetett. Az ő nemzedéke, a tősgyökeres vjurki lakosok csendes elégedetlenségére gyakorlatilag soha nem járt ki a telkekre, ezekbe a valóságos családi dácsákba, ahol zöldségágyások és orgonabokrok váltották egymást. Elmúltak a kötelező locsolással, gyümölcsszedéssel és trágyázással járó szünidei nyaralások, és tessék, a tegnap ifjúság beletapadt a városok aszfaltjába. Ma már nem vonattal járnak üdülni, hanem repülőgéppel, távoli, idegen és forró országokba, a terrortámadások, a cápák és a cunamik jelentette állandó életveszélybe. Itthon eközben üresen állnak a dácsák, a lakatlan kerteket benövi a gaz tekergő labirintusa, a kerítések kidőlnek, a padlásokon vadgalambok kurrognak…

A sokat tapasztalt telektulajdonosok panaszai Nyikita Pavlovra egyáltalán nem vonatkoztak, aki nemcsak szezonban, de egész évben kijárt a családi telekre. A szülőknek sosem volt erre idejük, meg aztán időskorukra megszerették a külföldi életet, így aztán Nyikitára maradt a feladat, hogy úgy-ahogy rendben tartsa az egyetlen lakószobát – a többi, az üdülőtelkeken megszokott limlommal telezsúfolt helyiség le volt zárva – felújított, falat festett, még egy kezdetleges veteményeskertet is kialakított. Minden, amit csinált, esetlenre, girbegurbára és kissé kaotikusra sikeredett, de Vjurki lakói helyeselték a helyi hagyományokhoz való hűségét. Ragaszkodik a földhöz, az örökséghez, a Szuska-parti fűzfákhoz – igazán derék fiú.

Csak hát ivott. Szenvedélybetegsége miatt szégyenérzet gyötörte, szenvedett értelmiségi rokonsága szemrehányóan együttérző pillantásaitól. A család őszintén szegény, beteg kisfiúként kezelte, sajnálták, és hagyták, hogy a nyakukon élősködjön, ugyanis Nyikita egyetlen munkahelyét sem tudta megtartani. Maga Nyikita is haszontalan seggfejnek tartotta magát, ám az egyetlen számára elérhető élvezetről – hogy részeg, és ezáltal majdnem boldog legyen – képtelen volt lemondani. Csendes, visszahúzódó, magának való alkoholista volt. Idekinn a telken azonban, a tiszta levegőn nyugodtan, szinte tiszta lelkiismerettel ihatott, az ital mellé a harapnivalót pedig megtermelte a kertben.

Miután Vjurki ismeretlen okból rázárult önmagára, Nyikitának a viszonylagos nyugalomhoz egyre több italra volt szüksége. A nyaralóban jelentős alkoholtartalékok álltak rendelkezésre, amikor azonban Nyikita belegondolt az eshetőségbe, hogy a készletek kifogynak, mielőtt Vjurkiról lekerül a rontás, és újra akadálytalanul ki lehet majd jutni, elakadt a lélegzete, annyira vágyott a szabadságra, az emberek társaságára és a bolt közelségére.

Pedig még csak az elején jártunk mindennek.

* * *

Savanyú piaszaga volt, akárcsak sok-sok évvel ezelőtt Vászja bácsinak, a vjurki alkoholistának, aki egyfolytában a szomszédságot járta, és kitartóan kérdezgette, hogy „akadna-e valami”. Nyikita anyja hol egy üveg kölnit, hol valami gyógyszeres oldatot vitt ki neki, és fintorogva nézte, ahogy a férfi tátott szájába dönti a folyadékot.

Ma Nyikitából áradt ugyanez a szag, amely megnyugtatta, és segített neki elaludni, amely belülről melegítette, égő fájdalomként nyilallt a fejébe, ideges remegésként futott végig a lábán, és Nyikita érezte, amint a bőre elkékül, felduzzad, és olyan lesz, mint Vászja bácsi mocskos, farán szakadt melegítőnadrágja. Vászja bácsinak szerencséje volt: már régen meghalt, távozott Vjurkiból; Nyikita azonban félt a haláltól, főleg azok miatt a gondolatok miatt, amelyek az utolsó, végtelen másodpercekben fészkelik majd be magukat az agyába: életet kaptam, de nem éltem meg, elmulasztottam. Semmire nem jutott időm, csak sodródtam, és most elveszik tőlem ezt az életet, és nem lesz második esély, pedig épp kezdtem rájönni, hogy kellene csinálni. Olyan lettem, mint Vászja bácsi. Csakhogy Vászja bácsi nem értett semmit, nyugodtan halt meg, én pedig értem, mindent értek… Az értelem teljesen felesleges, csak kapar, irritál, szétárad a bordák alatt a teljes felismerés jeges rémülete. Ezért kell elaltatnunk magunk, hogy minél kevesebbet értsünk, hogy képesek legyünk a felszínen siklani. De amint kifogy a vodka és a konyak, elérkezik a teljes felismerés, és akkor megérti, hogy örökre fogoly marad a kis házak és az almafák, az öregasszonyok és a rekedt kakasok között, és nem lesz többé élet, csak a jeges rémület rendelt ideje. Mindennek tetejébe azt sem fogják tudni, ki és miért zárta be őket ide – senki, semmiért, csak úgy…

Nyikitát olyan hangos kopogás riasztotta fel félálmából, hogy felkiáltott. A komor borzalom, amely a fejfájását és a hideget is elnyomta – a pokróca lecsúszott a földre – még mindig gombócként torlaszolta el a torkát. Végül is az alkohol valójában depresszáns (így, „anti” nélkül), gondolta Nyikita a megszokott másnapos lelkifurdalással, és csak megkésve tudatosult benne, hogy az ablakot zörgeti valaki. Miután a sötétben botladozva megszámolta a sarkokat, ráhajolt az ablakpárkányra, és elhúzta a függönyt. Valamiért meg volt róla győződve, hogy Vityek után még valakinél elmentek otthonról, aki most hozzá készül betörni.

A hajnal előtti félhomályban a szomszédban lakó lányt látta meg – ha minden igaz, Kátya volt a neve. Ekkor tudatosult benne, hogy nincs rajta nadrág. Be kellett rogyasztania a térdét, hogy a párkány eltakarja az altestét.

Egyébként Kátya is egy szál parányi hálóingben állt az az ablak alatt, ám ez láthatóan egyáltalán nem zavarta. Sötét tekintetét Nyikita arcára szegezve kérdezte:

– Hallod ezt?

– Nem vagyok süket – bólintott Nyikita, majd az önutálattól lehunyta a szemét: az éjszaka közepén idejön hozzá – teljesen önként – egy izgatott és gyakorlatilag meztelen nő, ő meg itt emberkedik vele. Soha, soha nem lesz élete, hiába minden. Valamiért kapott egy kis időt – meglengették előtte a lehetőségek mézesmadzagját…

Aztán ő is meghallotta. Valahonnan különös, szavakkal nehezen leírható hang hallatszott. Nyikitának egyetlen szó jutott az eszébe: fájdalmas. A hang nem volt különösebben hangos, mégis, mintha betöltött volna mindent. Elnyomta a madarak énekét, a tücskök száraz ciripelését, még a békák folyópartról felszűrődő kórusát is. A hang elárasztotta Vjurkit, akár a hideg nyálka, bemászott minden résbe, befolyt az agyba, átitatta a szívet, amitől azt elviselhetetlen bánat töltötte el… Nyikita csodálkozva pislogott, de visszatért belé az önbizalom, ugyanis pontosan ez a hang kavargott az ő fejében is, összevegyült az önutálat fájdalmas, kétségbeejtő gondolataival, és keserű gombócként torlaszolta el a torkát.

– Hallod ezt? – ismételte meg a kérdést Kátya.

Minden vágyuk az volt, hogy vagy átszakítsák a dobhártyájukat, vagy megtalálják, és örökre elnémítsák a hang forrását. Miközben Kátyával az éjszakai falut járták – Nyikita végül csak felvette a nadrágját, bár a cipőről megfeledkezett –, észrevették, hogy nem ők az egyetlenek, akiknek ez a célja. Ajtók csapódtak, surrogott a fű, az utcai lámpák fényében álomittas telektulajdonosok bóklásztak mindenfelé.

– Mik ezek, farkasok? – kérdezte izgatottan egy kendőbe burkolózott nő, miközben mellkasával Nyikitának ütközött. – Hallják? Ide is bejöhetnek? A bátyámat a faluban szétmarcangolták a farkasok. Még nagyon fiatal volt… Szóval bejönnek ide is?

Nyikita zavarodottan hallgatott. A nő legyintett és továbbment, miközben könnyes szemmel faggatta tovább a félhomályt.

Éppen befordultak az Erdő utcába, amikor a hang hirtelen megváltozott: jól kivehető, sűrű sziszegéssé alakult át, ami immár nem mindenfelől, hanem egyetlen konkrét pontból hallatszott. A sziszegés már nem volt olyan fájdalmas és hideg, mintha az egész világon huzat lenne. Nyikita egészen felvidult. Meggyorsította lépteit, és kisvártatva annál a kerítésnél találta magát, amely mögött Vityek birtoka kezdődött.

– Várj már, hé! – suttogta hadarva a háta mögül Kátya, de Nyikita már kinyitotta a kaput.

A konyhaszárny ablakai fényesen ragyogtak a hajnali szürkületben. Nyikita bekukkantott az egyik ablakon, és megpillantotta Vityeket, Zsenya nénit és Valericset. Valerics az asztalnál ült, és épp mondott valamit, a megkötözött Vityek a sámlin ült, Zsenya néni pedig az ablaknál állt a tűzhely mellett. Nyikita egészen az ablakhoz tapadt, hogy mindent alaposan szemügyre vehessen, ahogy kell. Zsenya néni szórakozottan futó pillantást vetett az ablakra, és rémülten felsikoltott, amikor az üveg másik oldalán megpillantotta egy arc kísértetiesen sötét foltját. Nyikita bocsánatkérőn elmosolyodott, és kezével integetve jelezte, hogy itt most nem tőle kell félni.

Zsenya néni kitárta a konyha ajtaját, amelyen át újabb sziszegés nyomult ki Nyikita, és az őt lihegve épp utolérő Kátya felé, majd hadarni kezdett:

– Mit ijesztget itt, kopogjon, vagy csak úgy jöjjön be, miért az ablakban parádézik, kis híján megállt a szívem, na jöjjenek, kerüljenek beljebb, nyitva az ajtó, épp reggelizünk…

Nyikita gépiesen a konyha falán lógó órára nézett: a háziak hajnali négykor reggeliztek. Ezután felfedezte a fülsértően sercegő sziszegés forrását: az asztalon álló bekapcsolt rádiókészüléket. Vityek figyelmesen a dobozra szegezte a tekintetét, láthatóan hallgatta.

– Csak hogy ne unatkozzon – magyarázta sietve Zsenya néni. – Ahogy kiteszem a lábam, unatkozni kezd. Itt henyélsz, nem engedsz el, igaz? No, nézd csak, mennyi vendégünk van, minden szomszéd eljött hozzád látogatóba, hát nem csudajó? Mindjárt kész a kása. Ennél kását?

Játékosan vékony hangon beszélt, mintha egy gyerekkel gügyögne. Vityek figyelmesen hallgatta a sustorgó rádiót, és közben olyan komor arcot vágott, mintha a stúdióban épp haditudósításokat olvastak volna be. Nyikita bal karja valamiért libabőrös lett.

– És a hangot? Azt a… furcsa hangot, azt nem hallották? – kérdezte váratlanul hivatalos hangon Kátya.

– Hát a rádió, az szól ott neki, különben mindent szétverne unalmában. A fejét is a falba verte, látja ott azt a dudort? Hát ki verte a fejét a falba, Vityenka? Ki nem hagy engem aludni? Épp csak elszenderedtem… Maga nem akar reggelizni? – fordult Valericshez Zsenya néni.

Valerics, aki egyetlen szót sem szólt a vendégekhez, rosszalló meghökkenéssel nézett rá a sarokból.

* * *

Másnap már nem sok szó esett Vjurkiban a különös éjszakai hangról. Itt-ott néhány szomszédasszony panaszkodott egymásnak, hogy valami zúgott az éjszaka, nem tudtak aludni. A telektulajdonosok a kertjeikben sürgölődtek, sót és gyufát kölcsönöztek a takarékoskodni képtelen fiataloknak – volt, akinek már elfogyott. Szvetka Berojeva rendíthetetlenül sétált a fiaival, mindig a megszokott útvonalon.

Valerics időről időre odament a két telket elválasztó kerítéshez, próbálta kikémlelni, mit csinál Vityek és a felesége, de azok alig mutatkoztak. Zsenya néni csak egyszer-egyszer kísérte ki a budihoz a békés Vityeket, akinek hátra volt kötve a keze, mint egy bűnözőnek. Valerics nem szólt utánuk, ellenkezőleg, leguggolt, és elrejtőzött a bokrok mögött.

* * *

Éjszaka Klavgyija Iljinyicsna elnök asszonyt felébresztette a bánat és a számára addig ismeretlen búskomorság. Arra gondolt, mennyire megvénült, és hamarosan meghal, mégpedig természetes, ám ettől nem kevésbé igazságtalan halállal. Némiképp meghökkenve, milyen gondolatok gyötrik, Klavgyija Iljinyicsna fonnyadt mellére tette a tenyerét. Micsoda keblei voltak fiatalkorában, micsoda telt almák, és amikor az első fiú – aki nem Petuhov volt – kiszabadította őket a szűk melltartóból – ő is életében először –, szinte elájult a mámortól. A fiatalság és a szépség visszahozhatatlanul elmúlik, csakúgy, mint az az édes női magabiztosság, amit akkor érzel, amikor az utcán sétálsz, és tudod, hogy megbámulnak. Elvettek mindent, mindent…

A tizenöt esztendős Julka, akinek Juki volt a beceneve, álmában majdnem belefulladt a könnyeibe, és most magzatpózba gömbölyödve zokogott keservesen a szülei után, akik az eltűnt kapu mögött maradtak. Szünet nélkül kérdezgette – nem tudni, kitől – hogy hol vannak, és mikor látja őket újra, és ki fogja most megoldani az ő korához egyáltalán nem illő problémákat, ki öleli át melegen és szorosan, ahogy az anyja szokta, és ki védi meg őt ettől az érthetetlen világtól.

Nyikita, akinek újfent kiverte az álmot a szeméből saját menthetetlen semmirekellőségének gondolata, már kinyitotta az utcai ajtót. Egyetlen dologban volt csak biztos: ki kell végre deríteni, hogy mi ez, és meg kell szabadulni ettől hangtól, bármi áron…

Ebben a pillanatban a hang elhallgatott. Felciripeltek a tücskök, a folyó felszínét láthatatlan hal farkcsapása verte fel, a visszatérő álom mindent elöntött. Nyikita feldagadt szemöldökét kínnal emelve visszabotorkált az ágyba.

* * *

Reggelre a telektulajdonosok morgolódni kezdtek, ám közben igyekeztek nem beszélni arról, hogy az éjszaka folyamán milyen sötét gondolatok fészkelték be magukat a fejükbe. Senki sem akart visszazuhanni a búskomorságba. Kiderült, hogy miután az a „nyöszörgés” felébresztette őket, sokan egyáltalán nem tudtak visszaaludni. A sápadt és gyűrött Klavgyija Iljinyicsna a bezárt kisbolt előtt arról beszélt a telektulajdonosok egy csoportjának, hogy mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy haladéktalanul a dolog végére járjon. Az egybegyűltek sóhajtozva bólogattak, és a legkülönfélébb feltételezésekbe bocsátkoztak a hang mibenlétével kapcsolatban. Egyikük például azt mondta, hogy Vjurki lakói valamiféle kísérlet alanyai, és minden összefügg: a kapu eltűnése, az erdő és a folyó átalakulása valamiféle sötéten fenyegető rendkívüli területté, most pedig ez a hang, amely nyilvánvalóan az emberek pszichikumát célozza meg…

* * *

Alkonyatkor Vjurkit panaszos kiáltozás töltötte be: a gyerekek nem akartak aludni. Úgy érezték, hogy a hang egy visszatérő rémálom része. Nyikita Pavlov a verandán üldögélt, és minőségi, csokoládé ízesítésű konyakot ivott, egyenesen az üvegből. Alighanem az italkészlet egyik legjobb darabja volt, és Nyikita korántsem így tervezte az elfogyasztását – bár végső soron teljesen mindegy, a lényeg, hogy megigya. Úgy gondolkodott, hogy ilyen módon a lerészegedés minőségibb és kellemesebb, és ennek megfelelően az alvás is nyugodtabb és mélyebb lesz. A konyakhoz retket rágcsált. Gyomra morgó hangokat adott ki.

A hatás a várakozásokkal éppen ellentétesen alakult. Nyikita nagyjából egy órával azután, hogy aludni tért, felriadt, ráadásul már ült, amikor felébredt, és a nyaralóban lévő egyetlen késre gondolt. Hosszú, vékony, fogazott pengéjű kés volt. A gyűrött ágyban ülve, és a sötétségbe meredve Nyikita gondolatban már a verandán ült, és a kés is előkerült a fiókból. A penge megvillant az ismeretlen forrásból érkező hideg fényben. Nyikita végighúzta az ujját az éles fogakon. A bőr készségesen, érett görögdinnyeként nyílt szét az éles fogak nyomán, utat engedve a vörös színhúsnak.

A hang eltűnt, és Nyikita azon vette észre magát, hogy a szoba közepén áll. Még mindig ki akart menni a verandára, megragadni a kést, és az ujjai után rátérni testének lényegesebb részeire. Ez egy remek lehetőség, olyan könnyű és egyszerű. Egy ilyen lehetőség jelentősen lerövidíti a bánatos kétségbeesésre rendelt időt… A vágynak, hogy megtegye, még a maradéka, a szilánkjai is tűrhetetlen erővel kavarogtak a belsejében.

Az ablakon keresztül sietve kimászott a kertbe, és botorkálva elindult a sötétben. Minél messzebb a verandától, minél messzebb a késtől.

* * *

Vjurkiban Berojevék dácsája volt a legnagyobb. Nem is nyaraló volt: valóságos kastély, téglából épült, kétemeletes, benne sok szobával, a kert körül szokatlanul magas kerítéssel. A falakra szerelt lámpákba mozgásérzékelőket építettek, így, ha éjszaka valaki elhaladt a közelében, a kastély váratlanul karácsonyfaként ragyogott fel, majd veszett ismét az éjszaka homályába az arra sétáló háta mögött.

Amikor ezen az éjszakán fénybe borult a kastély, a kovácsoltvas erkélyen ott állt maga Berojev. Éppen egy jókora kötélhurkot erősített a parabolaantenna tartókonzoljához. Arca komoly volt, koncentrált, mintha üzleti tárgyaláson lett volna.

Nyikita Pavlov, akire a mozgásérzékelők ezúttal reagáltak, megállt. Berojev futó pillantást vetett rá, majd folytatta a munkát. Nyikita először azt gondolta, hogy talán a mosott ruhának feszít ki szárítókötelet – a konyak láthatóan nem akart kiürülni a szervezetéből.

A vjurkiak többségéhez hasonlóan Nyikita alig ismerte Berojevet, és egyfajta osztályalapú bizalmatlansággal viszonyult hozzá. Tekintélyes úriember, szinte biztosan gengszter, kis szerencsével már visszavonult. Egyszerre csak a napnál világosabb lett számára, hogy Berojev itt és most, az ő szeme láttára akasztja fel magát, és válik emberből – igaz, kellemetlen és komor, de mégiscsak emberből – élettelen tárggyá. Azzal is tisztában volt, hogy ezt semmilyen körülmények között nem hagyhatja megtörténni. Berojev meglepő módon, még maffiózóként is Nyikita kedvére való volt – csak nehogy tanúja legyen annak, ahogy ez a minőség helyrehozhatatlanul megváltozik.

– Hé! – kiáltotta Nyikita. Erősen a fülére szorította ujjait, ezért nem tudta, elég hangosan kiáltott-e. – Idefigyeljen! Hé! – Hogy szólítsa, ha nem tudja a nevét: örök probléma ez az egykori úr-elvtársak számára, akik nem tudják, hogyan szólítsák meg egymást az utcán… – Ber… Tisztelt! Maga ott… ezt… erre semmi szükség!

Berojev összerezzent, eltökélt arca görcsösen összerándult. Nyikita elámulva látta, hogy a feltételezett maffiózó a jelek szerint sírni készül. Berojev azonban csak némán megmozdította remegő ajkát – valószínűleg mondott valamit – letekerte a kötelet a konzolról, lehajította a földre, és bement a házba, olyan gyorsan, mintha eltűnt vagy teleportált volna. Mindössze egy ajtó csapódását lehetett hallani.

Nyikita a lábával nyitotta ki a kertkaput, de a házba nem sikerült betörnie – az ajtó a rúgásra meg sem mozdult. Keze foglalt volt, és esze ágában sem volt kivenni az ujját a füléből, holott már ez is, az is, meg a harmadik is – és minden más – fájt. A csattanásra és a földre zuhanó üvegdarabok csörgésére azonban – amelyeket Nyikita inkább érzett, semmint hallott – sokáig senki sem reagált. Végül azonban a ház mélyéről kiúszott egy világos folt – valaki lámpással a kezében közeledett. Kátya ajtót nyitott, némán végignézett Nyikitán, majd egy apró műanyag dobozt nyújtott felé. A dobozkában egy pár füldugó volt.

– Így könnyebb lesz. – Nyikita tompán hallotta Kátya hangját, miközben a puha csövecskéket a fülébe igazította. – Így halkabb lesz. De mindegy, így is… beléd mászik, egyenesen az agyadba, és csak gondolkodsz, gondolkodsz…

Nyikita látta, amint Kátya rövidre vágott körmeivel öntudatlanul a mellkasán lévő bőrt kaparja, és rádöbbent, hogy Kátyát meg kell menteni. Valójában azért jött, hogy magát mentse; egyre csak bolyongott a sosem hallott bánattól elnémult faluban, és egyszer csak újra Kátya kapujában találta magát a Meggy utcában, és felidézte, milyen eltökéltnek érezte magát, amikor váratlan női harcostársa előtt hencegett.

– Feltűnt, mi jár a fejünkben? A legrosszabbat hozza elő belőlünk… Idehallgass, nekem például – nem lehet gyerekem. És most emiatt egyfolytában erre kell gondolnom – mondta Kátya sietve, a foga között szűrve a szavakat, majd várakozóan nézett Nyikitára. – Hát veled mi a helyzet?

– Alkoholizmus.

Kátya arcán gúnyos mosoly suhant át: szája bal sarka megmozdult, és legörbült, mintha csak idegrángása lenne.

– Nem akarok erre gondolni, de nyom, kényszerít. Minden erőmet kifacsarja, mindenkiből a legundorítóbbat hozza elő. Csak fekszem, és jár az agyam… az eszem megáll, mennyi ember… találkoztak, szerettek, és az egész minden értelem nélkül rám omlott… – Kátya a halántékára szorította az ujját. – Nem akarok erre gondolni, miért gondolok erre?

Nyikita szó nélkül megfogta a lány könyökét, és maga után húzta.

* * *

Valójában mindketten pontosan tudták, merre induljanak. A hang ugyan hol megszólalt, hol elhallgatott, és mintha egyszerre mindenhonnan érkezett volna, így forrásának azonosítása első pillantásra teljesen reménytelen vállalkozásnak tűnt.

Ugyanakkor viszont már csak egyetlen dácsa volt, ahol különös dolgok történtek.

Vityek a fényesen kivilágított konyha közepén ült a sámlin. Körülötte minden a nyaralótelkek teljesen tipikus hétköznapi hangulatát árasztotta: a virágmintás viaszosvászon az asztalon, a régi elektromos vízforraló, amely kissé eltakarta a kilátást, a sarokban a váza, benne a földicseresznye elszáradt virágaival. A megszokottól csak Vityek tért el, aki ott fészkelődött a sámlin, forgatta kivörösödött szemét, és szája átlátszó ragasztószalaggal volt leragasztva. Két ajka egy pillanatra sem hagyta abba a mozgást, mintha önálló – láthatóan eléggé viharos – életet éltek volna az arcán. A ragasztószalag alatt nyálbuborékok gyülekeztek.

– Azt nézd! – suttogta Kátya, és Nyikitának úgy tűnt, mintha a lány sóhajnyi suttogásába némi csodálat vegyült volna.

Vityek kitartó munkájának eredményeképpen szájáról lassanként levált a ragasztószalag. Alsó ajkát sikerült kiszabadítania: a szalag most áttetsző bajuszként pöndörödött az orra alatt. Vityeknek valami mozgott a torkában, olyan volt, mint egy macska, amelyik éppen egy szőrcsomót készül kiköpni, majd valami fekete mászott ki a száján. Nyikitát nem elöntötte, hanem egyenesen fagyos pokolba taszította a rettenet. Fel volt rá készülve, hogy a megszállt Vityek mindjárt kiköp magából egy démont, amely lassan a mennyezetig emelkedik, és a sűrű sátáni füst fokozatosan emberi alakot ölt.

Vityek megfeszült, arca lila színt öltött, és egy fekete gombócot köpött a padlóra, amelyet Kátya, miután alaposan szemügyre vett, közönséges nejlonharisnyaként azonosított. Vityek hátravetette a fejét, száját kitátotta, és torkából ugyanaz a már ismert hang tört elő, akár a bánat jeges patakja.

Csak most jöttek rá, hogy ez a hang volt a vonyítás.

Nyikita a fal mellett lecsúszott a padlóra, a bánat nyálkás, keserű gombócként kavargott a bordái alatt, nem engedte, hogy fellélegezzen. Korábban el sem tudta volna képzelni, hogy egy emberből – vagyis hát, pontosabban belőle magából – ilyen gyorsan, és ennyire visszavonhatatlanul kivesszen az élni akarás. A közönyös világkáosz minden rémsége, a magát embernek nevező rózsaszínű, szőrös hústömeg mindennapos létezésének totális értelmetlensége tört elő Vityek torkából. Nyikita egy egészen a fejéig bevert rozsdás szöget vett észre a falban, és szinte ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy azt a szöget legalább a feléig kitépje a helyéről – mindegy mivel, az ujjával, a fogával – hogy legyen valami, amibe beleverheti a homlokát…

Felvillant egy árnyék, és a konyha kivilágított ablakában Zsenya néni jelent meg. Az ajtót senki sem nyitotta ki, vagyis egész idő alatt ott volt. Bosszúan mondott valamit Vityeknek, felvette a földről a harisnyát, szorosabb gombócba gyűrte, majd visszagyömöszölte Vityek nyitott szájába. Az elviselhetetlen vonyítás abbamaradt.

* * *

Amikor Nyikita berontott a konyhába, Zsenya néni azzal foglalatoskodott, hogy férje száját gondosan leragassza – a celluxot körbetekerte a férje fején, ezzel tarkójára lógó ritkás haját is letapasztotta.

– Mi mást tehetnék? – vetett egy gyors pillantást Nyikitára, mintha annak hirtelen megjelenése egyáltalán nem érte volna váratlanul. – Ahogy kiteszem a lábam, újra vonyítani kezd. És Zsenya néninek is aludnia kell. Hát kell Zsenya néninek aludnia, vagy nem, Vityenka?

Nyikita egy lépést tett előre, lába beleütközött egy öreg, kinyitható ágyba, amilyeneket laktanyákban és árvaházakban látni. Az ágyon összegyűrt ágynemű hevert: Zsenya néni egész idő alatt a konyhában volt, ott is aludt.

Zsenya néni megpaskolta Vityek ragasztószalaggal körbetekert arcát, majd levágta róla a celluxot.

– Vissza kell engedni – szólalt meg hirtelen Kátya, aki eddig megbújt Nyikita háta mögött.

– Ugyan hová?

– Az erdőbe. Vissza akar menni…

„Hát ezt meg honnan tudja?” – gondolta nyugtalanul Nyikita. Egyszerre kellemetlen érzés fogta el attól, hogy Kátya a háta mögött áll, és csupasz, védtelen nyakába fújja a levegőt…

Zsenya néni arcáról egy szempillantás alatt eltűnt a háziasszony barátságos mosolya, és szemöldökét összehúzva kérdezte:

– Miket beszélsz, te lány? És ha aztán soha nem jön vissza? Lehet, hogy te ezt nem érted, de ez itt a férjem. Hány éve már, te jó isten… Mit gondolsz, hová lennék nélküle?

– De hát ő már… ő… – motyogta Kátya, és a hangjában érezhető zavarodottság és félelem – ki tudja miért – megnyugtatta Nyikitát.

– Semmiség, majd helyrehozzuk! Volt már rosszabb is. Vagy nem tudnak tőle aludni? Jobb körülményekhez szoktak? Mi egyszerű népek vagyunk, fél életünket társbérletben éltük le, és mégis itt vagyunk!

Zsenya néni hirtelen mintha megnőtt volna, fején a vöröses tincsek összeborzolódtak, és arcán a kínnal kivívott igazság dühös ragyogásával Nyikita és Kátya felé mozdult.

– Zsenya néni, drága, az emberek megőrülnek tőle! Berojev is kis híján felkötötte magát.

– Berojev? Még hogy az felakasztja magát? Ki látott már olyat, hogy egyetlen beteg ember mindenki mást az őrületbe kergetett? Hol olvastad ezt, mi?!

Szorosan odaállt eléjük, és Nyikita jól látta, ahogy áttetsző szemében ott pislákol az ajtónál lévő lámpa fénye.

– Van maguknak lelkük? – visította Zsenya néni. – Van maguknak olyan? Beleavatkoznának egy idegen család sorsába?

Nyikita karjába éles fájdalom nyilallt, és eltelt egy pillanat, mire megértette, hogy Zsenya néni könyökön találta egy merőkanállal, amelyet a mosogatóból kapott ki villámgyors mozdulattal. Egy másodperccel később, közvetlenül a fejük felett nehéz, zsírmocskos öntöttvas serpenyő csapódott a falnak.

Zsenya néni haragja elől menekülve Kátya és Nyikita kirohantak az utcára, ahol rögtön beleütköztek valakibe. Kátya elveszítette az egyensúlyát, és fájdalmas kiáltással a fűbe rogyott.

A komor, ősz borostával benőtt arcú Valerics odébb lökte a görcsösen levegő után kapkodó Nyikitát, majd fejét bedugva a konyhaajtón, mindössze ennyit mondott:

– Zsenya.

Olyan hangsúllyal mondta, hogy többre nem is volt szükség; ha a megrémült fiatalok nem is értették, a zsigereikben érezték a szó súlyát.

Zsenya néni hirtelen összeomlott, arcára mérhetetlen boldogtalanság telepedett; Nyikitának elég volt egyetlen pillantást vetnie erre az arcra, és szívét máris jeges hideg folyta körül, majdnem ugyanolyan, mint amikor meghallotta Vityek vonyítását. Egy pillanattal később azonban Zsenya néni szemében újra fellángolt és megremegett a haragtól a magányos, csupasz fényű kis lámpa.

– Hát te meg? Mindenkinél okosabbnak hiszed magad, mi? Azt hiszed, már mindent láttál? Van fogalmad, hogy gyötört engem? Tudod te azt, hogy annyi éven át mennyit gyötört?!

– Tudom.

Zsenya néni megrázta a fejét, száját visító szitokáradat hagyta el, miközben ujjával az arcát eltorzító régi forradásra bökött:

– Tessék, itt van, ezt itt össze kellett varrni! Maguk szerint nem tűrtem eleget? Idejönnek, és a más családja felett ítélkeznek, maguk mindentudó szentek! Hát nem érdemeltem ki, hogy a férjem itt legyen velem? Hogy nyugodt és józan legyen, hogy fasírtot egyen? Maguk szerint ez nem jár nekem?!

– Zsenya…

Valerics belépett a melléképületbe, majd rácsapta az ajtót a közvetlenül mögötte ott nyomakodó Nyikitára. Kátya hangos megkönnyebbüléssel fújta ki a levegőt.

* * *

Kifelé már hárman jöttek: Vityek, még mindig ragasztószalaggal körbetekerve, úgy lépkedett köztük, mint egy elítélt az őrei között. Zsenya néni néma elkeseredettséggel törölgette szeméből a könnyeket.

Amikor a kertkapu közelébe értek, amely mögött az erdő kezdődött, Vityek zaklatottan forgolódni kezdett, hol a feleségére, hol Valericsra pillantgatva. Valerics megpaskolta a vállát, és elkezdte leszedni a Vityek szájára tapadó átlátszó szalagot. Zsenya néni egy ideig csak nézte, ahogy ügyetlenül matat sötét ujjaival, de aztán nem bírta tovább: odébb tolta Valerics kezét, és maga szabadította meg Vityeket a szájába tömött harisnyától, és a csuklójára hurkolt ruhaszárító kötéltől. A kulcscsomójával matatott, elejtette, hangosan szitkozódott, míg végül kinyitotta a kapura hurkolt lakatot. Klavgyija Iljinyicsna, az elnök asszony mindenkit felszólított, hogy zárkózzon be, mi több, házról házra járt, hogy ellenőrizze, végrehajtják-e iránymutatását – isten őrizz, hogy még több Vityekhez hasonló valami jöjjön ki az erdőből.

Vityek úgy rohant ki a szabadba, mint egy kutyakölyök, aki már alig várta, hogy sétálni vigyék. Beleszimatolt a levegőbe, furcsa hangot adott ki, ami félig morgásnak, félig kuncogásnak tűnt, és már-már belevetette magát az ismeretlen, de számára hívogató bozótosba, amikor hirtelen megtorpant, mintha megfeledkezett volna valamiről, majd kapkodva elkezdte ledobálni a ruháit.

Kátya elfordult, és Nyikita karját is megrángatta, aki megbabonázva nézte, mi történik.

– Honnan tudtad, hogy vissza akar menni az erdőbe? – kérdezte súgva Nyikita.

– Nem tudtam, kitaláltam…

Ebben a pillanatban Valerics fojtott kiáltását hallották a hátuk mögül:

– Zsenya?

Zsenya néni egyik kezével eltaszította magától Valericset, a másikkal pedig tépdesni kezdte magáról kinyúlt, nyirkos és konyhaszaggal átitatott „telki” ruháját, és néhány pillanattal később Vityek és Zsenya néni már ott álltak egymás mellett a nyáresti szürkületben meztelenül, vékony lábukon, esetlenül. Volt ebben az obszcén és szánalmas látványban valami hősies, valami ünnepélyes, ami csendre, tiszteletre és gondolkodásra késztetett. Kátya, Nyikita és Valerics szinte áhítattal nézték a meztelen házaspárt, mintha ezek az átlagos, régóta jól ismert emberek a szemük láttára valami felfoghatatlan hőstettet vittek volna véghez.

Zsenya néni kényszeredetten elmosolyodott, és mintha egy induló vonat ablakából nézne kifelé, feléjük integetett. A pucér telektulajdonosok kézen fogva beléptek az erdőbe, és hangtalanul felszívódtak a fák árnyai között.

Néhány perc telt el feszült csendben, majd Valerics magához tért, és a mellette álló – fiatalabb, és ruhát viselő – párra nézett, és váratlan haragra gerjedt:

– Hát ti meg mit bámultok? Hordjátok el magatokat!

* * *

Többé sem Vityeket, sem Zsenya nénit nem látta senki Vjurkiban. Az elviselhetetlen bánatot okozó éjszakai zaj is megszűnt. A telektulajdonosok megkönnyebbülten feledkeztek meg róla, akárcsak az élet helyrehozhatatlan értelmetlensége felett érzett, a felnőtt és mindennel megbékélt emberhez nem méltó ostoba szomorúságukról.

Berojev egyetlen szóval, egyetlen tekintettel sem adta jelét Nyikita felé, hogy emlékszik a pompás kastélya erkélyén hurkolt kötélre. Vityek pálinkafőzőjét Valerics átvitte magához.