részlet

© Karády Anna, 2023
Hungarian Edition © Gamma Kiadó
Minden jog fenntartva

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szakmai lektorok: Dr. Balogh Tamás, a TIT Hajózástörténeti, Modellező és Hagyományőrző Egyesület elnöke és Dr. Pelles Márton

Olvasószerkesztő: Gaál Edit
Szerkesztette: Soós Tibor
Korrektúra: Valentin Kristóf
Tördelőszerkesztő: Novák Andor

ISBN 978 615 01 8382 4

Gamma Kiadó, Balatonfüred, 2023
Felelős kiadó: dr. Molnár Máté

Elérhetőségeink:
+36 20 513 3893
iroda@gammakiado.hu
www.gammakiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A történet fikció, ám a regényt valós és megtörtént események ihlették – különösen a Zenta hadihajó sorsa…

„Amikor megszülettél, a föld lett a tested.

A kő lett a csontod, a tenger a véred.

A nap lett a szemed. A hold lett az elméd.

A szél lett a lélegzeted.

Amikor átkeltél a Túlvilágra, a lélegzeted lett a szél,

az elméd a hold, a szemed a nap,

a véred a tenger, a csontod a kő,

a tested a föld (…)

Ősök, tisztelgünk előttetek.”

Druida ima

Prológus

Errefelé úgy tartják, hogy háromféle ember létezik a világon: az élő, a holt és aki tengerre száll…

Hajóra szállni valóban istenkísértés volna?

Annyi bizonyos, hogy a tenger szeszélyes.

Egyszer megtart, máskor mélybe húz.

Egyik percben kényeztetve ringat, akár az anyaméh, másszor fullasztó koporsódként elragad.

Engem imádkozni a tenger tanított meg, és arra is, hogy mi az igazi türelem. Mert aki tengerészt szeret, az bizony megtanul várni – itt sok asszonyt látni, aki szomorú arccal fürkészi a messzeséget. A tengerészfeleség megszokja a magányt és azt, hogy egy kísértetet szeret: épphogy csak látja, és már el is tűnik…

Vannak hajók, amelyek sosem érkeznek meg, mégis hűségesen várják őket. Asszonyok, gyermekek, apák és anyák. Kijárnak a kikötőkbe, vagy a magas szirtekről kutatják a hatalmas tengert.

Én is várok egy hajóra.

Higgyék el – jönni fog. Méghozzá délről. Azt nem tudom, mikor, de egyszer biztosan hazatér.

Addig türelmesen várok, és nem megyek innen sehova…

Egy kikötővárosban teljesen más az élet, mint a székesfővárosban volt.

Azt tudják, hogy a tenger mellett száradt ruhának más az illata? Napfény és tengerszag árad belőle…

Mielőtt ide jöttem, keveset tudtam önmagamról – csak hittem, milyen vagyok, és ez folyamatosan megdőlni látszott. Még a tulajdon testemet is lassan fedeztem fel. Megdöbbentem, mennyi ismeretlen vágy és ösztön lakozik bennem.

Akkor mi a helyzet az ember lelkével? Amit még csak nem is látunk. Sokan tagadják is: nem hisznek benne, hogy a lélek létezik. Megértem, mert nem olyan könnyű észlelni.

Elárulok egy szomorú titkot: ha sajog, mindenki érzi. Ilyenkor senki sem kételkedik tovább: az ember egyszer csak rájön, hogy a testet bizony lélek lakja belül.

És ha már a saját lelkünknél tartunk: mi a helyzet a másik emberével?

Vagy vegyük a szerelmet… Lehet-e ismerni egy másik testet és lelket? És azzal egyesülni?

Én nem az vagyok már, akinek születtem. Akik keresztezték az utamat, lenyomatot hagytak rajtam – ebben biztos vagyok. És ha egyedül vagyok, nem hiszem, hogy csak magam vagyok, mert bennem élnek mindazok, akikkel találkoztam és formáltak engem. Ez a gondolat megnyugtat. Helyesebben: ez az egyetlen, ami képes nyugalmat adni – hogy akiket szeretek, velem vannak. Ennek igaznak kell lennie, mert képtelen lennék itt hagyni a tengert…

Még akkor sem, ha rettentő sok fájdalmat is okozott.

Ami pedig a Jóistent illeti, úgy vélem, szereti a titkokat. Ugyanakkor kegyes is – amiért nem árulja el, mi vár ránk.

Az viszont nem titok, hogy a könnyünk sós.

Nos, én úgy vélem, a tenger nem más, mint Isten könnye.

Csak azt nem tudom, vajon örömében vagy bánatában hullajtotta.

Fiume, 1914. augusztus 18.

Durbincs Blanka

Ekkor már négy napja nem láttam a bárót…

Hiába fordultam az Adria tetején csillogó fodrok felé – reménykedve, hogy hátukon végre feltűnik a Scirocco1 –, minduntalan csak a magasra szökött nap vakító sugarába ütköztem. A trabaccolók színes vászonvitorlái bágyadtan csüngtek, és a parttól nem messze tanyázó halászbárkák is szépen lassan elindultak kifelé. Én pedig csüggedten vettem tudomásul, hogy ez a nap is éppen olyannak ígérkezik, mint a tegnapi, a tegnapelőtti és az azelőtti… A báróval való utolsó találkozás felkorbácsolta a lelkemet, de az ígéretes vallomást csak a csend követte.

Eddig jött és jött, most pedig elmarad… Vajon miért?

Az abbáziai cukrászdába egyre több vendég érkezett. Korán, még a forró déli órákat megelőzően vagy pedig inkább estefelé, mert az izzasztó nyári délutánok sziesztára kényszerítették az embereket. Hiába nőtt meg a forgalmunk, a meleg időjárás két részre szelte a nyitvatartást, és az üres órák beékelődtek a forró mindennapokba. Nemcsak az Adria jelentett újdonságot, hanem a nap perzselése is. A tengerparti sétány cementlapjai ontották magukból a meleget.

– Hervasztó hőség van – fújt nagyot a termetes, fekete hajú Brutus Dalibor, a cukrász, amikor előjött a műhelyből. – És ez még csak rosszabb lesz! – Majd szokásához híven elindult a jól megérdemelt ebéd utáni pihenőjére: szalmakalappal a fején az épület árnyékos oldalába ballagott, hogy vízszintesbe helyezze erősre nőtt tagjait.

Én újra és újra Hollósy báróra gondoltam és az utolsó beszélgetésünkre. A józan ítélőképességem is ugyanazt súgta, mint a felhevült szívem. Nem pusztán széptevésből beszélt, vagy szokásból, vagy tréfából.

Mindenesetre elrabolta a nyugalmamat. Kényszeríteni kellett magamat, hogy a munkára vagy bármi másra tudjak koncentrálni.

A rozmaringillatú parti szellőben lassan lépkedtem a kerti asztalokhoz, ráérősen szedtem le az ott hagyott tányérokat. Csak Seka, a fiatal kézilány sietett: lélekszakadva futott a kiskikötő felé, mert Luka nevű udvarlója az imént futott be narancssárga vitorlákkal felszerelt csónakján. Annamari pedig, miután megette az ebédet – nem törődve a Gerbeaud által megkövetelt szigorú illemszabályokkal –, lerogyott az üres a teraszon álló egyik hófehér székbe.

Megálltam a kerthelyiség közepén, és körbenéztem: még a közeli árnyas liget is üresen ásítozott. Ezekben a forró órákban nem készültünk vendégekre: az égető sugarak kiürítették a népszerű sétautat, mert akinek egy csöpp esze is akadt, nem izzasztotta magát – jó dolgában.

Jó dolgában… Mert valljuk be, ezerkilencszáztízben cukrászdába igenis jó dolgukban járnak az emberek. Halászni aligha...

A közeli csónakkikötő nyüzsgött a visszatérő halászoktól, a legtöbbjük már hazafelé készült. Jóval előttünk keltek, már virradat előtt itt gyülekeztek, sokuk még sötét éjjel is – petróleumlámpással a csónak orrában – gyakorta kihajózik. Különféle hálókkal és szigonyokkal dolgoznak. Ez persze attól függ, hogy ki mire halászik…

Aki éjnek idején csónakba száll, az rendszerint különleges példányokra áhítozik – nem olyanra, amelyik csapatostul vándorol és könnyen a hálóba akad. Nesztelenül sikló ladikokból kémlelik a lámpa fényével megvilágított tengerfeneket, hogy ráleljenek egy-egy példányra, majd az öt – vagy talán hat – méter hosszú szigonnyal hirtelen lecsapnak…

Oldalán a mosolygós Sekával, mezítlábasan tartott felém Luka, hogy felajánlja az aznapi zsákmányt. A félig horvát Dalibor szívesebben vette tőlük a halakat. Régóta ismerte a környék halászcsaládjait, jobban megbízott bennük és a portékáikban, mint a fiumei piacról származó árukban.

Ehhez a vásárláshoz már nem volt szükségem a szakértelmére. Eszem ágába se jutott felkelteni Brutust, magam vettem szemügyre a portékát:

– Orada2 – tolta elém Luka a nagy, lapos formájú, ezüstpikkelyes halakat.

Kivételesen szép aranydurbincsok voltak. Először a halak szemei között futó aranyszínű csíkokra pillantottam, majd a kopoltyúkat vizsgáltam meg – pontosan úgy, ahogy Brutus tanította. A friss fogást az élénkpiros kopoltyú jelezte.

Nem mélyvörös, de nem is halvány – konstatáltam. Az árnyalat elfogadható, aznapi fogást mutatott. Luka éjjel szúrhatta le őket, de nem jött be pirkadatkor, hanem halászott délig. Az egyik legszorgalmasabb halászfiú volt, ennek köszönhetően Seka szülei nem is tiltakoztak a két fiatal meglehetősen szoros barátsága ellen.

– Tizenkettő – számoltam össze hangosan a nagy, kerekded fejeket.

Ezen a napon nem tudom, hogy mi ütött belém, de sokkal érzékenyebb voltam: megsajnáltam ezeket a tátott szájú, átszúrt testű, sziklás partok mellett élő magányos halakat, mert a durbincs – akár az ember – nappal barangol, éjjel pedig mozdulatlanul vesztegel. Az ügyes délvidéki ember pedig ezt ki is használja… Néztem az átdöfött testüket, alig bírtam levenni róluk a szememet. Különlegesen fehér, makulátlan a húsuk – azt hiszem, éppen ez okozza a vesztüket, ezért őket kergetik a legjobban.

– Mindet kérem.

Luka kosarából előszedte a többi halat is: különböző nevű és fajtájú durbincsokat. Volt közöttük mindenféle: gyűrűs, fekete fejű és csíkos.

Rámutattam hat nagyobbra, ahogy a tapasztalt cukrászmester tanította, de biztosra vettem, hogy az összes kicsi is Brutus pengéi alatt végzi.

Luka, ahogy a többi halásztól elleste, tukmálta rám a többit is.

– No! – tiltakoztam. – No sparetti3!

– Nije malo! – játszotta Luka a sértődöttet. Ez is az üzlet része volt. Színpadias mozdulatokkal, ujjai hosszán mutogatta, hogy mi számít kicsi halnak és mi nagynak. – Ezek nem kicsik! – fonta össze a kezét maga előtt.

Az alku kötelező volt, de ezt nekem még szoknom kellett.

– Három kicsi orada ér egy nagyot – mutattam én is a kézfejemen a számot.

Braco, Brutus segédje meghallotta, hogy az adásvétel végéhez közeledünk, és már vitte is be a kosarat, pedig a tárgyalás még folyt.

– Mennyi? – kérdezett vissza felháborodottan Luka. – Ezek nagyok!

– Due…4 – Engedtem mosolyogva.

Ő duzzogva bólintott, és ezzel az üzlet megköttetett.

A barát- és kolléganőmet, Berki Annamarit nem zavarta a jelenlétünk. Rám se hederített, amint elhaladtam mellette, hogy hozzam a halakért járó fizetséget. Behunyt szemmel és békés arccal pihent a félárnyékban. Igen, csakis szórt fényben, mert a közvetlen napsugarakat már rutinosan elkerülte – előző héten megjárta a mohóságával, mert világos bőrét rákpirosra égette egyetlen szieszta alatt.

– Ciao, Luka! – köszöntötte lezárt szemhéjakkal a halászlegényt.

A napbarnított fiú csak lopva pillantott a szőke, mozdulatlan teremtésre. Még a cukrászda belső részébe, a pulthoz se mert soha bejönni. Mezítláb ácsorgott a teraszon. Amikor pedig megkapta tőlem a pénzét, félszeg mosollyal búcsúzott Sekától, aki a pultból integetett neki lelkesen.

Némán néztem a távolodó, szorgalmas fiú után, aki elköszönt a csónakkikötőben lézengő halászoktól is. Majd az égre emeltem a tekintetemet, már amennyire a nap engedte. Megállapítottam, hogy Luka a legnagyobb forróságban indult haza, hogy kipihenje a dupla műszakot.

– Én nem bírnám ki, ha nem maradna semmi a napomból – jegyezte meg Annamari lehunyt pillákkal. – Soha nem jár sehova. Csak dolgozik és dolgozik. Ez így nem élet. Ráadásul nagyjából mindig ugyanarra mennek a csónakkal is, mindig ugyanazt nézi…

Én közben a többi szedelőzködő halászt figyeltem, és jó pár ismerős arcot fedeztem fel közöttük. No, nem a cukrászdából, hanem Hubayné – özvegy szállásadónk – kocsmájából. Vilma asszony ugyanis a háromszintes, narancssárgára vakolt panzióból származó bevételei mellé, keresetkiegészítésként, egy kocsmát is üzemeltetett, ahol egyszerű ebédet is kínált. Az idős nő saját maga főzött, és makacsul ragaszkodott az étterem kifejezéshez. Ingerülten utasította vissza, ha valaki konobának titulálta a helyet.

– Ide senki se jár este! – védekezett folyton speciális nyitva-tartásával is.

Ebben annyi volt az igazság, hogy a híres fiumei kocsmák napközben kongtak az ürességtől, mert mindenki ment a dolgára, és csak estefelé kezdtek el benépesedni, de akkor aztán késő éjjelig tartott a zsibongás.

– Itt az Áve Mária5 után egy lelket sem talál! – mondogatta Vilma asszony, hogy bizonygassa a tisztességét. Az üzleti érzéke dicséretre méltó volt, meglátta a lehetőséget a délvidéki élet sajátosságaiban: a hazatérő halászok örültek, hogy találnak egy helyet, ahol a hőségben kifújhatják magukat, mielőtt hazatérnek. A férje meghalt, még mielőtt a panziójuk elkészült, így csak magára hagyatkozhatott – és ügyesen ráérzett a helyi hiányosságokra. Habár jóval több bort adott el, mint ételt, nem tekintett magára csaplárosnéként.

A pálmafák és ciprusok övezte szépséges villát szívesen látogatták a férfi vendégek, reklámra nem szorult. Nem kellett ide nagy babércégér és különleges nevet viselő tábla. Egyetlen felirat sem hirdette az italmérést, mégis megtalálták az új betérők. Így csak szájhagyomány útján kerülhettek ide, és ha korán érkeztünk haza, a fizetővendégek úgy ültek az udvarban, mintha csak Vilma rokonai vagy barátai lennének.

És való igaz: öt óra után a háziasszony már mindenkit elküldött. Dorbézolni nem lehetett, csak csendesen lerészegedni. A pityókásan hazaérkezők láttán az asszonyok bizonyára nem ujjongtak, de talán, aki a legjobban megsínylette az üzletet, azok mégsem a halászfeleségek voltak – hanem Hubayné egyetlen fia, Albert. A családot a gyermek súlyos tüdőbetegsége hozta a tenger mellé, ahol a sós pára és a babér áldásos hatásának köszönhetően már csak ritkán jelentkeztek a légzési nehézséggel járó rohamok. Sajnos Albert az isztriai gyógyító levegő mellett a déli borokkal is megismerkedett, és ahogy cseperedett, egyre kevésbé tudott nekik ellenállni – minden egyes napon a teljes bódulatig itta magát.

Én sohasem láttam józanon. Mikor reggelente elindultam a villa emeleti szintjén kialakított lakásomból, Albert még rendszerint aludt, és mire hazaértem, addigra már az italtól félájultan üldögélt a padon vagy újra aludt.

Annamari végtelenül unalmasnak találta a halászlegény Luka egyszerű, de tisztességes életvitelét:

– Mikor térzenét hallgattam Ciróval6, láttam szerencsétlen Sekát. Az anyjával ácsorgott. – Nagyot sóhajtott. – Luka nem mozdul ki soha…

– Tán konobákba kellene járnia? – kérdeztem vissza csípősen.

A teraszon sziesztázó szőke Zserbó-kisasszony szeme kipattant:

– Ciro nem iszik sokat! – vágta rá. – Ha meg rám kell várnia, akkor kénytelen valamivel elütni az időt… Csak azért ül be.

Mentegette az udvarlóját, aki az elmúlt két napban hosszú órákat töltött el Vilmánál olcsó vegliai7 borokat szürcsölve.

– Itt minden férfi konobába jár! – folytatta. – A kávézónál is népszerűbbek!

Vajon Hollósy Ármin is szívesebben ücsörög egy fiumei konobában, mint itt, a Gerbeaud-ban? Talán most is éppen ott van?

Ciro tengerész volt – Annamarit büszkeséggel töltötte el, hogy Brutus szerint is igen jó gépésznek számított –, ám tehetség ide vagy oda, a tengerészélet és a bor összefonódott. A hajósok a fizetésük részeként napi boradagot is kaptak, ez a szerződés szerves része volt: mielőtt behajóztak valahova, a fejadagról is megállapodtak. A konobák számából és népszerűségéből ítélve aztán a szárazföldön sem vetették meg e jó szokásukat.

Vilmához halászok jártak inkább, akik korán feküdtek. Az idős asszony a tengerészeket nem is igen kedvelte. Annamari előtt sem rejtette véka alá a gondolatait:

– A tengerész férjnél csak egy rosszabb van… A haditengerész!

Ezt ugyan nem nekem szánta, de én megjegyeztem.

Barátnőm nem törődött a csipkelődésekkel. Se Vilmáéval, se az enyémmel.

Nem néztem Annamarira, Fiume felé figyeltem.

Ahogy a nap haladt az égen, növekedett bennem a bizonytalanság. Vajon ha Hollósy báró meggondolná magát, akkor mit tenne? Talán az a legkényelmesebb megoldás, ha úgy tesz, mintha mi sem történt volna.

Láttam már ilyet a Gerbeaud-ban. Vannak urak, akik csak adják a szerelmest, mindenféle utógondolat nélkül. Bár ritka, hogy fináléként házasságot ígérnek józanul.

Azonban olyat igenis sokat láttam, hogy forró udvarlást követően mégis eltűnnek, mint a kámfor…

Az Adria végtelenül csendes volt, a forró levegő a víz hátára ült, és a lomha hullámok csak nem hozták a Sciroccót. Megint az osteriák8 jutottak eszembe. Az egyikben én is jártam a báróval…

A népes kikötőváros dohos-homályos világáról rengeteg sötét mendemonda keringett. A hajósok kedvelt találkozóhelyén túl ezekben a lebujokban tanyáztak a lezüllött emberfajzatok is, akik alkalomadtán a késeléstől sem riadtak vissza – és persze az itókákon kívül még kétes hírű asszonyokkal is könnyű volt errefelé találkozni. A keskeny, macskaköves, zegzugos utcák feslett világa a tisztességes nők előtt zárva volt, de mi, itt a Gerbeaud-ban, mégis szép számmal hallottunk szégyenletes történeteket. Igaz, a Gerbeaud egy cukrászda volt, de az éjszakai mulatozásokból és dulakodásokból származó súlyos sérülésekről vagy a szerelmi csalódásokat követő szívfájdalom következtében elsült revolverek találatairól mi még előbb értesültünk, mint a hírlapok.

Ahogy ezen a reggelen is történt. Négus, a fiumei hordárfiú a friss spenóttal együtt véres híreket is hozott. Brutus egyik fiumei cimborájának a fia – a chersói9 borok mámorában – fogadást kötött egy hasonló korú barátjával, hogy meghívja egy palack pezsgőre, ha megeszik egy szappant. A szerencsétlen állta az ígéretet, és megette. A híres Pozzo D’oro nevű osteria elé mentek ki, és kevéssel az utolsó falat után a szappanevő vigyora heves jajveszékelésbe fordult, mert a lúg halálra marta belülről. A jó barát ekkor megijedt, hogy ostobaságában halált okozott, elszaladt, majd kétségbeesésében szíven lőtte magát az apja fegyverével.

– Meg is halt? – kérdezte a nagydarab cukrászmester reszketve. Sokkolta az éhgyomorra érkezett halálhír.

– A golyó átszakította a tüdeje bal szárnyát és keresztülrepült a felső állkapcson is… – válaszolta a fiatal hordár meglehetősen jól értesülten.

Jegyzetek

1 Ejtsd: Sirokkó.

2 Aranydurbincs.

3 Kisebb fajtájú durbincs.

4 Kettő.

5 Az esti mise utáni időszakot jelenti.

6 Ejtsd: Csiró.

7 Mai nevén Krk szigete.

8 Kocsmák.

9 Mai nevén Cres szigete.

Tartalom

Prológus

Durbincs

’O sole mio

Hírek

Brutus

Kávé

Szieszta

Tiszta víz

Tengerészélet

Még tisztább víz

Csillagok

Moretti

Púder

Strand

Scirocco

Erdő

Tálalás

Színház

Búcsú

Fél csók

Szombat

Virtus

Meglepetés

Fiumei ébresztő

Expressz

Kavalkád

Kötelék

Fengsuj

Telihold

Hajnalhasadás

Kirándulás

Frigy

Búcsúzás

Tengerészfeleségek

Trieszt

Mozgósítás

Első levél

Cattaro

Blokád

Őfelsége SMS Zenta cirkálója

Születés

Vae victis

Várakozás

Új Fiume

Örökké

Utóhang

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Charm – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License