Robert Abkorovits

IRON Program

2025

Copyright © Robert Abkorovits

Hungarian edition © Iron Publishing

MINDEN JOG FENNTARTVA!

Borítóterv: Robert Abkorovits

Szerkesztés: Szabó Rita

Tördelés és korrektúra: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-54-3

ELEKTRONIKUS KIADVÁNY

Iron Publishing, Dabas 2025

Felelős kiadó: Szabó Rita

Elérhetőségek:

instagram.com/ironpublishing

tiktok.com/@ironpublishing

contact@robertabkorovits.com

facebook.com/robert.abkorovits

tiktok.com/@robertabkorovits

Ajánlom ezt a könyvet szerelmemnek,

Imolának!

Tartalom

0 Előszó

1 Ki ez az ember a tükörben?

2 Az este, amikor már nem volt kire mutogatni

3 Ha nem rendszerezed az életed, mások fogják megtenni helyetted

4 Új kapcsolat ugyanazzal az emberrel

5 A pillanat, amikor nem elég csak hinni: dönteni kell

6 Az első lépések mindig csendesek, de belül ordítanak

7 Az ember, akit lenéztél, és akitől mégis tanulnod kell

8 Az árnyék, amit nem akarsz látni, de ha megöleled, erővé válik

9 Hazatérni úgy, hogy ne veszítsd el azt, aki lettél?

10 Választani újra, amikor visszahúz a múlt

11 Nem új élet kell. Új működés kell

12 Amit magadról hittél, azt nem te döntötted el

13 Aki nem választja újra magát, mindig visszahullik a régi önmagába

14 A csend nem üresség. A csend a válasz arra, akivé válni akarsz

15 Nem kell hangosnak lenned, ha már önmagad vagy

16 Ha nem tudod tartani a ritmust, teremts újat

17 Amikor megtudod, hogy lányod lesz, és újra megérted, mit jelent férfinak lenni

18 Nem tudsz továbbmenni, amíg nem fogadod el, hogy ami volt, már nem része annak, ami most vagy

19 Van, amire már nem lehet felkészülni

20 Nem minden történetet kell befejezni. Van, amit csak el kell tudni viselni

21 Amikor hazatérsz, de már nem ugyanaz az otthon vár

22 Amikor a nő felismeri, hogy nem kiegészíteni kell valakit, hanem önmagát megtalálni

23 Nem kell szólni, ha már jelen vagy

24 A régi reakcióid még várnak rád – de már nem kell válaszolnod

25 A példamutatás nem szerep, hanem jelenlét

26 Mielőtt megmutathatnád az utad, az élet újra próbára tesz

27 A rendszer nem kívül születik. Belül kezd hallatszani

28 Az otthon választása nem születés kérdése

29 Nem tanítani akarom. Élni. És ha hiteles, úgyis követik

30 Ahol nincs kontroll, ott születik a valódi bizalom

31 Vannak pillanatok, amikor nem kell többé keresni. Csak meg kell tanulni maradni

32 A rendszer nem ott működik, ahol mutogatják, hanem ott, ahol senki sem látja, mégis tart

33 Ha valaki kérdez, és te már nem tanítani akarsz, csak adni – akkor kezdődhet valami

34 Nem kell sok ember. Csak egy, aki érti, amit nem mondtál ki

35 Nem kerestem követőket. De jöttek, mert nem akartam vezetni – csak végre elöl járni

36 Ha nem vagy hajlandó árat fizetni a fejlődésért, akkor a stagnálás fizettet meg veled mindent

37 Eljön az a pillanat, amikor már nem férsz vissza a régi életedbe. Mert kinőtted.

38 Ha nem vagy hajlandó árat fizetni a fejlődésért, akkor a stagnálás fizettet meg veled mindent

39 Amikor visszahív az a világ, amit kinőttél – döntened kell, mit jelent ma a hűség

40 Néha nem az a bátor, aki lép, hanem aki marad

41 A legnehezebb nemet nem másnak mondod, hanem annak a verziódnak, aki még mindig visszamenne.

42 Amikor hazatérsz, és valaki már továbbvitte azt, amit te csak elindítottál

43 A levágott híd nem mindig vég. Néha épp akkor tanulsz repülni.

44 A vezető nem az, aki másokat irányít, hanem aki előbb önmagát képes vezetni.

45 Emily: Amikor minden megvan, de mégsem vagy ott

46 Daniel: Amikor nem tudod, hogyan legyél az, amit te sem kaptál meg

47 Sophie: Ahol a kontroll véget ér, ott kezdődik a bizalom próbája

48 Amikor rájössz, hogy az igazi szeretet nem rejtőzik

49 Amikor már nem te hívod őket, hanem a példa

50 Daniel: Amikor kívül minden megvan, de belül már csak emlékekből élsz

51 Maria: Ahol a szeretet álarca alatt a szabadságod vérzik el

52 Amikor a döntés nem hangosan születik, hanem belül csendben eldől

53 Amikor nem mindenki akarja a szabadságot. És ez is rendben van

54 Mielőtt elengeded, először igazán jelen kell lenned

55 A család ölelésében, mielőtt újra hív az élet

56 Ahol a vezetés nem parancs, hanem jelenlét

57 A hívás, amit nem lehet megmagyarázni. Csak követni

58 Ahol a hajnal nem az alvók, hanem az ébredők ideje

59 A fájdalom, amit nem rejthet el a smink

60 Amikor a múlt még egyszer megpróbál visszarántani

61 A szavak, amelyek először fájnak, de aztán felszabadítanak

62 Mi van, ha nem vagyok elég erős?

63 Amikor a szíved dönt helyetted

64 A végjáték előtt

65 A belső küldetés

66 Az új kezdet

67 A hívás

68 Közös döntés

69 A szív ereje

70 A küldetés első lépései

71 Az első visszhangok

72 Az igazi fejlődés nyomában

73 Az első mesterprogram

74 A sötét üzenet

75 Az igazi erő csendben ébred

76 A nagy nap

77 Az első visszhangok

78 A hívás a nagyobb küldetésre

79 Az első szárnypróbálgatás

80 Árnyak a háttérben

81 A tűz, amely nem alszik ki

82 A terv mögött rejlő erő

83 A suttogás árnyékában

84 A levél, ami mindent megváltoztatott

85 Az ismeretlen a nézőtéren

86 Egy hang a tömegből

87 A levél a csillagok alatt

88 A meghívás, ami mindent új szintre emelt

89 A valódi bőség üzenete

90 Egy szövetség születése

91 A belső erőd próbája

92 A valódi színpad

93 Két hívás

94 Az árnyék visszatér

95 Az árnyék neve

96 A bűnbánat súlya

97 A nagy bejelenté

98 Firenze kapui

99 A három nap, ami megváltoztat mindent

100 A tükör túloldalán

101 A démonok nem a harcban győzetnek le

102 Amikor azt hiszed, ez a szeretet

103 Lehetőség az újjászületésre

104 Mi van, ha túl késő?

105 A fájdalom, mint eszköz

106 A döntés bátorsága

107 A stabilitás terhe

108 A szeretet illúziója

109 A remény börtöne

110 A te életed vagy az elvárásoké?

111 A stabil pont árnyéka

112 Egy döntés kettőért

113 IRON RISE: A reggel, ami emel

114 A döntés súlya

115 A szabadság íze

116 A menőség illúziója

117 A trendek mögötti üresség

118 Az élet, amit halogatunk

119 A csend luxusa

120 A pihenés tudománya

121 A jólét belső megengedése

122 A belső plafon áttörése

123 A hang, amit már túl régóta elnyomtál

124 A visszatérés nem a régi élethez, hanem az új minőségéhez vezet

125 Az ébredés után kezdődik az igazi munka

126 A Tűz és a Rend

127 A Szövetség Alapjai

128 Egy új fejezet kezdete

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Kapcsolódás

A hívás ideje

Előszó

Nem mindenki kap esélyt újrakezdeni. De mindenkinek van lehetősége rá!

Ez a könyv nem csodamódszerekről szól. Nem ígér gyors megváltást, és nem hiteget azzal, hogy elég csak hinni, aztán majd jön a változás.

Ez a könyv az ébredésről szól. Arról, amikor egy ember végre belenéz a tükörbe, és kimondja:

„Többet várok magamtól.”

A történet főszereplője Leó. Igazából nincs benne semmi különös – vagy talán mégis van: ugyanazokkal a kérdésekkel küzd, mint te. Fáradt… Kiégett… Kívülről ugyan sikeresnek tűnik, de belülről üres. Elakadt egy kapcsolatban, amiből nem mer kiszállni. Fél… Talán a magánytól, talán valami mástól. Benne ragadt egy munkában, amit utál, de úgy van vele, hogy legalább tudja fizetni a számláit. Mert ugye azokat fizetni kell… A hétköznapjai sűrűek, állandó mókuskerék, ugyanazok a reggelek és nappalok, meg persze ugyanazok az esték. Sodródik a tömeg keltette árral. Állandó monotonitás jellemzi az egész életét, ezért az álmai is teljesen elhalványultak.

Észreveheted, hogy az ő élete is ugyanolyan, mint sokaké: látszólag rendben van, de belül mégis szinte teljesen széttört.

Aztán egyszer csak jön egy pillanat, amikor valami elpattan. Nem kell ehhez nagy dráma, sem tragédia. Csak egy olyan nap, amikor már nem tud hazudni saját magának.

És ekkor kezdődik az út. Nem spirituális beavatásokkal, nem guruk és tanfolyamok segítségével, hanem egyetlenegy döntéssel:

„Visszaveszem az irányítást az életem felett.”

Ez a könyv ennek az útnak a története. Leó megmutatja neked, hogyan tudod visszavenni és kordában tartani az irányítást az életed felett.

Mert nincs lehetetlen, csak el kell, hogy érkezzen „az a nap” az életedbe, amikor te is kinyitod a szemed.

Az IRON Program négy pillérén keresztül – Identitás, Felelősség, Rend, Nemesség – mutatja meg neked, hogy egy hétköznapi férfiból hogyan lesz újra önmaga. Fegyelemmel. Tudatossággal. Fájdalommal. Néha visszaesve, néha megállva. De fokozatosan végighaladva az előtte álló úton.

A könyvben elrejtett „szuperkódok” nem varázsszavak, hanem olyan igazságok, amelyek mindenkiben ott vannak – csak meg kell találni, és fel kell ismerni azokat.

Ez nem mese.

Ez valaki története.

És talán… a te történeted is lehetne…

1. fejezet

Ki ez az ember a tükörben?

Ez a reggel is pontosan olyan volt, mint az összes többi az elmúlt három évben.

Az ébresztő pityegni kezdett, Leó pedig felkelt, kinyomta az ébresztőt, majd kiült az ágy szélére, és egy percen át csak nézte a padlót. A parketta mintázata már teljesen az agyába égett, minden egyes erezetnek fejből tudta a kiindulási és érkezési pontját. De ez nem számított neki, csak bámulta tovább a földet. Már rég nem állította be a kedvenc zenéit ébresztőhangnak – mert azok csak még szomorúbbá tették. Inkább meghagyta a telefonja gyári csipogását. Vicces… Pont olyan gépies volt az ébresztőjének a hangja, mint az egész élete.

A kávéfőző már zúgott, a friss kávé illata beszivárgott a hálószobába, miközben a gyerek már javában hangoskodott a fürdőszobában. A pálya szélén pedig ott állt ő. Vagyis még ült… Pont, mint egy edző, aki már rég nem tudja, mit is mondjon.

Végül felállt, belebújt puha papucsába, és komótos léptekkel a konyha felé vette az irányt. A szobából kilépve jobbra fordult, végigsétált a rövid folyosón. A falon lógó festményekre már rá sem nézett, mintha ott sem lennének, pedig valamikor mennyire tetszettek neki. Külön gondossággal válogatta meg azokat, és mindegyiket gondosan, nagy lelkesedéssel akasztotta a helyére. Mára már ez is inkább fakó emlék volt csupán. A folyosó végén igazából meg is érkezett az amerikai konyhás nappaliba. Egy pillanatra megtorpant, aztán meglátta a feleségét, aki a konyhában szorgoskodott. Épp a reggelit pakolászta, és csomagolt a gyereknek.

– Jó reggelt! – köszönt a nő, majd bekiabált a gyereknek a fürdőszobába. – Igyekezz a mosakodással, mert el fogunk késni!

– Jó reggelt – dörmögte Leó az orra alatt, és a konyhapulthoz sétált.

Beszéltek még néhány szót, amíg a férfi kitöltötte a csészébe a kávéját – de az igazat megvallva, mintha nem egymáshoz intézték volna a mondataikat.

A lakásban igazából minden működött. De valahogy semmi sem élt igazán.

Leó negyvenéves volt. Marketingvezető egy cégnél, amit mindig csak „a multiként” emlegetett. Jó fizetése volt, meg egy jó autója. Eleinte egy kétszobás panel, amit később egy sorház követett. Aztán meg jött a család, de a kutyáig már nem jutottak el.

Szóval látszólag remek életet éltek, olyat, amiről más csak álmodozik.

Mégis… valami hiányzott. Nem most kezdődött ez, hanem már évekkel ezelőtt. Valami, amit nem tudott hova tenni… Egy érzés, amit nem tudott megfogalmazni. Talán szabadság. Talán önmaga.

Mert Leó valójában nem tudta, kicsoda is valójában. Minden szerepnek megfelelt, jó munkaerő, férj és remek családapa… De hol van ebben ő? Mert miközben mindenkinek próbált megfelelni, valahol elvesztette önmagát.

Napközben jól működött minden. A munkahelyén e-maileket írt, határidőt kezelt, embereket irányított, határozott volt és magabiztos. Otthon vacsorázott, mosogatott, mesét olvasott. De esténként, amikor minden elcsendesedett, a gondolataiba újra és újra belopózott ugyanaz a kérdés:

„Ez most az életem? Ezért tanultam, ezért álmodoztam, ezért harcoltam?”

És a legrosszabb az volt, hogy nem tudott válaszolni rá.

Egyik este, mikor végzett a fürdéssel, egy törölközőt csavart a dereka köré, majd a tükörbe nézett. Csak állt ott, és bámulta magát rezzenéstelenül, miközben gondolataiba révedt. Az arc, ami visszanézett rá, ismerős volt ugyan, de valahogy nem érezte a sajátjának. A tekintete fáradt volt, az állkapcsát összeszorította. A szeme alatti részt sötét karikák díszítették. Az arc, amit eddig a magáénak tudott, most idegenként tekintett vissza rá. És ott volt benne valami más is: a csendes kétségbeesés.

Nem volt depressziós. Nem volt beteg. Nem történt vele semmiféle tragédia. Egyszerűen csak… elkopott.

Aztán egyszer, egy csendes hétfő estén, amikor már harmadszor görgette végig ugyanazt az Instagram-feedet, elkapta egy poszt:

„Nem az a kérdés, boldog vagy-e, hanem hogy boldog lennél-e, ha így kéne élned még húsz évig.”

Ez volt az első szikra. Nem egy motivációs csoda. Csak egy mondat, ami nem ment ki a fejéből.

Aznap este nem Netflixet nézett, inkább leült az íróasztalhoz, majd jegyzetelni kezdett.

– Mikor voltam utoljára igazán boldog?…

– Mi volt az álmom, amikor 18 éves voltam?…

– Hogyan lett belőlem ez a felismerhetetlen verzióm?…

Leó nem tudta, mi lesz ebből. Nem volt nagy terv, sőt még kicsi sem. Egyszerűen csak egy döntés: elég volt a színjátékból.

És akkor, ott, azon az estén valami elmozdult benne. Egy milliméterrel közelebb került valakihez, akit már rég nem látott: önmagához.

„Az identitásod nem az, amit mások elvárnak tőled, hanem az, amit már nem tudsz tovább elfojtani.”

2. fejezet

Az este, amikor már nem volt kire mutogatni

Az első jegyzetelős este után napokig nem történt semmi látványos.

Leó továbbra is bejárt dolgozni, intézte a dolgait, vagyis hozta a szokásos formáját – kívülről minden úgy ment tovább, ahogy szokott. Ellenben ott valahol legbelül valami mintha változásnak indult volna. Valami apró, de állandó: igazából egy kérdés kezdett ismétlődni benne.

„Mit csinálok én ezzel az élettel?”

Persze nem panaszkodhatott, legalábbis ezt mondogatta magának. Hiszen volt munkája, volt családja. Nem volt alkoholista – olykor egy jó vacsora mellé azért lecsúszott egy pohár bor vagy a nyári nagy melegben egy jó hideg sör, de nem nézett sokszor a pohár fenekére –, nem verte senki, nem volt adóssága sem. Hát miért is lenne oka panaszra?

De aztán az egyik péntek este, amikor a felesége a gyereket elvitte a nagyszülőkhöz, valami elpattant benne.

Ült a kanapén, kezében egy sörrel, és a lágy homokszínű falat bámulta. Óriási volt a csend, ami körbevette. A szoba egyik sarkában, közel az ablakhoz, állt egy hatalmas pálmafa, levelei már majdnem a plafont súrolták, a másik ablak előtt pedig egy hibiszkusz ontotta ágairól a csodaszép virágait. A nyitott ablakon keresztül a lágy, őszi szellő olykor meglibbentette a földig érő hófehér csipkefüggönyt, s az játszi könnyedséggel cirógatta meg a növények leveleit. De Leót mit sem érdekelte az összkép, azon gondolkodott, hogy vajon miért épp homokszínt kapott a fal. Miért nem lehetett inkább halvány napsárga, vagy kellemesen selymes almazöld. Valahogy ezeket a színeket jobban értékelte volna, mint egy snassz homokot. Talán meg kellett volna beszélni a feleségével, de ő nem tette, egyszerűen csak várta a megfelelő alkalmat…

És ekkor észrevett valamit magán. Mégpedig azt, hogy ő mindig csak vár… Megvárja, hogy történjen valami. Például, hogy valaki ráírjon. Akár csak egy rövid történetet, ami kívülről megmenti őt ettől az állapottól. Talán egy új lehetőségre várt, vagy a lottónyereményre. Vagy egy inspiráló ismerősre, aki kirángatja ebből a tompaságból.

És ahogy ezen gondolkodott, akaratlanul, de hangosan ki is mondta.

– Senki nem fog megmenteni.

Ekkor Leó már tudta, hogy ez volt a legnyersebb felismerése. Nem fog jönni senki, aki megmenti őt. Hiszen nincs olyan nap, amikor majd mindenki bocsánatot kér tőle. Hiába várja, sosem jön el az idő, hiszen nincs tökéletes pillanat, sem körülmény, ahogy „útmutató” sincs ahhoz, hogy elkezdjen másképp élni. Rájött, hogy egy élete van, és ez az élet – most, itt –, ez az, amit meg kell változtatnia. Tudta, hogy egyetlen egy segítsége van, az pedig saját maga.

„A szabadság ott kezdődik, ahol már nincs kire mutogatni.”

Leó aznap este leült az íróasztalához, és már nem sorolta a kifogásait. Ehelyett ismét jegyzetelni kezdett, most először teljesen őszintén. Olyan mondatok törtek fel belőle, melyeket soha nem mondott ki:

– Nem a feleségem miatt vagyok kiégett. → Én nem mondtam ki, mire van szükségem.

– Nem a munkahelyem szívja ki belőlem az energiát → Én nem tettem mást mellette, ami táplálna.

– Nem a világ változott meg. → Én hagytam abba az irányítást.

A toll megremegett a kezében, mert a valóság ijesztő volt. Most már nem háríthatta másra a problémáit.

Viszont egyvalamit megértett: ha ő okozta, ő hozta létre azt az életet, amit jelenleg él, akkor képes lesz újraalkotni – úgy, hogy sokkal jobb legyen.

„Ha elismered, hogy te voltál a probléma része, akkor már képes vagy a megoldás része is lenni.”

Aznap éjjel nem aludt sokat, másnap reggel mégis úgy kelt fel, hogy életében először azt érezte: nemcsak létezik, hanem él is. S bár csak egy hajszálnyival tudatosabban, mégis egy kicsivel egyenesebb háttal, és egy árnyalattal tisztábban.

Már nem mások hibáira koncentrált, hanem arra a döntésre, amit meghozott:

Elkezdem. Akkor is, ha nem tudom még, hogyan – és ez a gondolata erőt adott neki.

3. fejezet

Ha nem rendszerezed az életed, mások fogják megtenni helyetted

Leó sokat gondolkodott a hétvégén, leginkább az életéről. Hogyan és mit kéne tennie ahhoz, hogy az élete jobb legyen. Talán ott kéne hagynia a munkahelyét, talán ki kellene szállnia a párkapcsolatából, talán el kéne kezdenie edzeni…

De a következő hét nem a nagy áttörésekről szólt. Leó nem mondott fel, nem hagyta el a feleségét, és nem kezdte el a napi tíz kilométeres futását sem.

Ellenben tett valamit, amit már rég nem: kiírt egy szabadnapot. Csak úgy… Magának.

A telefonját repülő módba tette, hogy senki se zavarja, aztán leült a konyhaasztalhoz egy füzettel. A füzet címlapjára ennyit írt:

„Mi van most? Mi lesz holnap?”

Leó nem volt coach. Nem volt trénere sem, és nem volt célkitűző applikációja. Egyszerűen csak egy kérdése:

– Vajon mennyi az az idő, ami mindennap elfolyik az életemből úgy, hogy nem is veszem észre? – mormogta, és elkezdett kutatni a gondolataiban, majd szorgos jegyzetelésbe kezdett.

→ Facebook görgetés: 1,5 óra/nap

→ Sorozatnézés: heti 4–5 este, 1,5-2 óra

→ Kollégákkal való panaszkodás a kávé mellett: napi 30 perc

Leó számolgatni kezdte ezeket a perceket, és megdöbbenve tapasztalta, hogy hetente közel egy napot, majdnem 24 órát elveszít az életéből csak ezzel az időtöltéssel úgy, hogy nem tett közben semmit…

Aztán ismét gondolkodóba esett: milyen dolgokon változtathatna még? Így tovább jegyzetelt:

→ Átgondolatlan vásárlások

→ Halogatott feladatok

Ebben a pillanatban felnézett a jegyzeteiből, hiszen egy újabb felismeréssel gazdagodott.

„Nem a világ pörög túl gyorsan – én nem fogom a kormányt.”

Leó aznap először érzett késztetést arra, hogy napirendet írjon magának, hogy ezáltal kiküszöbölje a „kukába dobott” idejét. Nem, nem egy merev rendszert, egyszerűen csak egy keretet.

1. Reggel: 6-kor kelés → 20 perc mozgás, 10 perc írás.

2. Munkaidő: fókuszblokk → félórás e-mail szünetekkel.

3. Este: legalább 1 óra offline (én)idő.

Nem volt ez szentírás, és nem is tartotta be mindig. De valami ismét változott: elkezdte irányítani a figyelmét. Így elkezdett rendet teremteni a belsőjében. Tudta, hogy ezzel a megoldással újat tanult.

„A rend nem ott kezdődik, ahol minden tiszta, hanem ott, ahol a figyelmedet szándékosan helyezed el.”

Ahogy teltek a napok és a hetek, a férfi reggelei is mintha változásnak indultak volna. Észrevette, hogy már nem az az első az életében, miután kinyomta az ébresztőt, hogy a padlót bámulja, hanem hogy felkeljen és mozogjon… Amikor a nappaliba lépett és a falra pillantott, már nem érezte, hogy át kéne festeni a homokszínű falakat. A konyhában pakolászó felesége is mintha egy fokkal közelebb került volna a szívéhez. Talán ismét meglátta benne a nőt… És a gyermekének a reggeli sikongatása sem zavarta annyira.

Pár nap múlva Leó nagy elhatározásra jutott. Az egyik szombati napját feláldozva, fogta magát, és kipakolta a gardróbját meg az íróasztalát, és a számítógépén is rendet tett. Aztán ahogy a ruhái, a holmijai szépen rendezetten visszakerültek a helyükre, úgy éledezett benne is egy újabb felismerés, közben észrevette: ahogy kint rend lett, benne is letisztult valami.

A férfi egyik este úgy gondolta, hogy ideje lenne leülni a feleségével. Nem veszekedni, nem bizonygatni semmit. Egyszerűen csak beszélgetni.

Miután megvacsoráztak, és a nő lefektette a gyereket, Leó elé állt.

– Beszélhetnénk? – kérdezte.

A nő kíváncsian nézett a férje szemébe, biccentett egyet, és leült a nappaliban a kanapéra. Leó követte őt, majd mellételepedett, és nézte a felesége arcát. A tekintetéből melegség áradt, és miközben azon gondolkodott, hová tűnt a felesége szeméből a lelkes csillogás, megköszörülte a torkát, aztán megszólalt.

– Tudom, hogy mostanában nem úgy mennek a dolgok, ahogy az elején. Nekem pedig most muszáj átgondolnom, mit akarok másképp csinálni az életemben – mondta.

Nem volt a hangjában vád, nem volt követelés. Csak mély őszinteség. A nő egy darabig hallgatott, aztán csak annyit mondott:

– Ha ez neked fontos, tudnod kell, én itt vagyok. Ha kell meghallgatlak, ha kérdezel, válaszolok – mosolygott.

Leót átjárta egy furcsa érzés, mert ezt az őszinte, szeretetteljes mosolyt már nagyon rég látta a felesége arcán.

Ez a néhány mondat, amit váltottak egymással és a felesége reakciója nem megváltás volt, s nem csoda. Viszont egy új dinamika kezdete. Leó ekkor már érezte, hogy mostantól már nem sodródik tovább az árral, hanem irányt keres. Egy olyan irányt, amely felé már úgy haladhat, hogy a kezében tarthatja az irányítást.

„Aki képes rendet tenni az életében, az lassan újra otthont épít magában is.”

4. fejezet

Új kapcsolat ugyanazzal az emberrel

Sokan azt gondolják, hogy ami kívülről szép, az belülről is az. Amikor egy párkapcsolat kívülről tökéletes, korántsem biztos, hogy valóban az… És be kell vallani, hogy egy elromlott kapcsolattal senki sem szeret dicsekedni.

De persze a házasság nem egyik napról a másikra romlik el. A hosszú idő folyamán, amikor már elnéznek egymás mellett, amikor nem hallják meg egymás szavait, ahogy elhidegülnek egymástól, úgy férkőzik be a kapcsolatba az unalom és az egyhangúság, ezzel színtelenné, élettelenné varázsolva a kapocs erejét.

Olyan ez, mint egy szekrény, amit, ha telepakolnak a ki nem mondott szavakkal, a félrenézésekkel, és a „majd megbeszéljük” pillanatokkal, akkor egyszer csak már nem fog beleférni semmi új.

Leó és felesége, Eszter is így élték a mindennapjaikat, egy ideje már szinte csak lakótársak voltak egy csapatban. Ők is érezték ezt. Ugyan nem veszekedtek sokat, de nem is kapcsolódtak igazán. Az érintések automatikusan jöttek, már szinte megszokásból, de ezek mögött az apró, kellemesnek tűnő gesztusok mögött nem voltak mély érzelmek. A beszélgetések inkább voltak praktikusak, semmint bensőségesek. A tekintetük ritkán találkozott.

De azóta, hogy Leó elkezdett másképp látni, Eszter is kezdett másképpen reagálni. Egy kedves szóra, dicséretre egy lágy mosoly érkezett válaszként, vagy az érintésre egy finom ölelés, a kérdésre pedig őszinte válasz.

Nem az történt, hogy hirtelen minden rendbe jött, hanem az, hogy valami új kezdett születni a régi romjai közt.

Egy este, amikor már a gyerek aludt, ők csak hallgatták a kandallóban ropogó tűz kellemes hangját a nappaliban. Nem kapcsoltak tévét, nem volt zene sem, csak ők ketten – na meg az a sok elhallgatott év.

Kint a tájat puha fehér lepel borította, mintha ez is azt jelezte volna, hogy valami új kezdődik.

– Tudod, Leó, néha úgy éreztem, mintha nem is látnál engem – szólalt meg Eszter. Hangja halk volt, de a szoba néma csendjében nem is lehetett volna hangosabb.

Leó nem tiltakozott a felesége mondatára, még csak nem is magyarázkodott. Tudta nagyon jól, hogy feleségének igaza van. Végül bólintott.

– Sokszor én is ezt éreztem. Mintha te sem láttál volna engem – sóhajtott.

És ez nem vádaskodás volt, hanem őszinteség. Ez volt az első igazi őszinte párbeszéd közöttük az eltelt hónapok alatt.

– Volt idő, amikor el akartam menni – folytatta a nő. – Azt gondoltam, így lesz a legjobb… De nem tudtam eldönteni, hogy tőled akarok elmenni… vagy csak önmagam elől menekülök – mondta, s úgy érezte, a lelke kezd felszabadulni. Az őszinte szavak, melyeket kimondott, felszabadítóan hatottak rá, és nyugalommal töltötték el.

– Én pedig azt hittem, hogy majd egyszer minden jobb lesz. Vártam, mert azt gondoltam, hogy majd idővel minden megváltozik… Magától… – felelte Leó.

Ezután csak nézték egymást, miközben a nappali ismét megtelt csenddel. De ez a csend már nem feszített. Ez a csend teret adott. Teret, valami új, bensőséges dolognak.

Leó közelebb ült a feleségéhez, és megfogta a kezét. Érezte a puha bőrének bársonyát; pici keze szinte elveszett a férfi tenyerében. Először mindketten feszengtek, de a kezdeti „nehézség” a percek múlásával elmúlt, és mindketten ellazultak. Ez volt az az érintés, mely már nem a megszokott volt. Ebben az érintésben döntés volt. A döntés, mely szinte üvöltötte:

„Látlak. És újra választalak.”

„A szeretet nem érzés, hanem jelenlét, döntés és felelősség egy másik ember irányába.”

Eszter tekintete elhomályosult, szeme könnybe lábadt. Nem a meghatottságtól, hanem a felszabadulástól. Ekkor nyelt egy nagyot, s szeméből kigördült egy csepp.

Leó finoman a nő arcához emelte a kezét, és ujjával letörölte a könnycseppet, mielőtt az a mélybe zuhant volna. Nem akart egyszerre megoldani minden problémát, lépésekben haladt. Nem akart „javítani” sem a feleségén, hisz ő nem egy tárgy, nem egy autó, amit megbuherálsz, aztán kapsz egy jobb verziót. Az embernek lelke van, azt nem lehet csak úgy javítgatni, foltozgatni. Csak újraépíteni. Pont ezért csak ott akart lenni Eszter mellett. Úgy igazán. A jelenben.

Ez a néhány perc, az őszinte szavak, a pillantások gyógyítóbbak voltak minden terápiánál.

– Mi lenne, ha újra megismernénk egymást? – kérdezte Leó.

– Mint két idegen, akiknek már van közös múltjuk, de mégis mindent elölről kezdenek? – mosolygott Eszter, hangja lágyan csengett.

– Pontosan – biccentett a férfi, és finoman megszorította felesége kezét.

És így is lett.

Igaz, nem másnap, és nem tökéletesen. De végre új szintre léptek.

Kezdték újra felfedezni egymást. A kíváncsiság vezérelte őket abban, hogy kiderítsék, mit szeret a másik, vagy mi az, amitől elzárkózik. Az érintések fontos szerepet töltöttek be az életükben, miközben megfigyelték, milyen érintés esik jól nekik. A beszélgetéseik pedig segítették őket abban, hogy felfedezzék, melyek azok a mondatok, amiktől visszahúzódnak.

Így teltek a napok, izgalmasan, meglepetésekkel teli.

Egyik este a vacsora után a pár leült meginni egy pohár bort, s miközben az édes italt kortyolgatták, Eszter feltett egy kérdést a férjének:

– Szerinted mikor szerettük egymást a legjobban?

Leó elgondolkodott, majd így felelt:

– Talán most – sóhajtott. – Mert most már nem abba az elképzelt ideálba vagyok szerelmes, mint egykor, hanem beléd. A valódi, esendő, de vállalható Eszterbe.

„Az igazi szeretet akkor kezdődik, amikor már nem kell szerepet játszanod a másik előtt – és mégis marad.”

Aznap éjjel, bár nem történt semmi különös közöttük, azért valami mégis más volt, valami megváltozott. Amikor Eszter könnyedén, minden erőfeszítés nélkül a férje mellkasára hajtotta a fejét, a férfi érezte, hogy ez egy igen bensőséges pillanat. Ekkor átkulcsolta a karját a nő derekán, és finoman megsimította a hátát. Mindketten érezték, hogy egyikük mozdulatában sem volt kényszer, ez a cselekedet már magától jött, mert ők így akarták. És ismét ott volt közöttük a csend, de nem az a feszült, vihar előtti csendesség, hanem a nyugalmat és biztonságot árasztó. De a legfontosabb, hogy mindkettőjük számára bizonyosságot nyert a következő:

Nem lett új párunk. Csak új fejezetünk. Ugyanazzal az emberrel.

5. fejezet

A pillanat, amikor nem elég csak hinni: dönteni kell

A hetek teltek, s a tavasz csendben kúszott be a városba. A reggelek már nem voltak olyan fagyosak, a fény más szögből tört be a hálószoba ablakán. De nem is a kinti világ változott meg igazán, hanem Leó.

Az elmúlt hetekben nem történt látványos dolog. Legalábbis kifelé nem mutatott semmit. Nem posztolt, nem kezdett új vállalkozásba, és nem nyert elismeréseket sem. De minden reggel ugyanazzal az érzéssel ébredt:

„Most már nem vagyok önmagam ellensége.”

A napjai keretet kaptak, a gondolatai pedig irányt. A kapcsolata sem lett tökéletes – inkább valóságos.

És közben ott motoszkált benne valami új: a vágy, hogy adjon. Adjon valamit másoknak és az utókornak. Amikor valaki visszatalál önmagához, onnantól nemcsak túlélni akar, hanem alkotni… Hatni… Létrehozni.

Egy szombat reggel a házukhoz közeli parkban sétált. Egyedül volt, a gondolataiba révedt. A parkban zöldellő fű között színes virágok nyiladoztak, a fák serkenő levelei között madarak csicseregtek. Egy pillangó röppent el előtte, melyet követni kezdett a tekintetével. Aztán egyszer csak meglátott egy kisfiút, aki az apja mellett ült az egyik padon. A gyerek kérdezett valamit, amit Leó csak fél füllel hallott:

– Apa, a pillangó miért nem marad hernyó?

Az apja mosolygott, de a válaszát Leó már nem hallotta. Viszont ebben a pillanatban a férfi hirtelen megtorpant, és feltette magának a kérdést…

Miért nem maradunk hernyók? Miért nem elég csak élni, ahogy eddig? – morfondírozott a gondolataiban.

És akkor jött egy újabb felismerés, ami átvágott minden kételyen:

„Mert a hernyó nem hal meg, amikor pillangóvá válik. Csak az a része hal meg, ami már nem tudna repülni.”

Miután Leó hazament, leült, és elővette a régi füzeteit, melyekbe valamikor az álmait írta, s amiket azóta már eltemetett. Átolvasta a terveit, amikről lemondott, és a tehetségeit, amiket félretolt a „való világ” miatt. És most először nemcsak nézte a leírt szavakat, hanem elkezdett írni egy tervet. Pontosat és fókuszáltat.

– Mit akarok megtanulni?

– Miben akarok fejlődni?

– Kinek akarok adni abból, amit megtalált?

– Milyen férfi akarok lenni egy év múlva → milyen apa, barát, társ?

Ez már nem önsajnálat volt, sem pedig vágyakozás. Ez elhatározás volt.

Mikor végzett a jegyzeteléssel, felállt, és a tükörbe nézett, majd kimondta:

– Nem várok tovább. Nem fogok másoktól engedélyt kérni ahhoz, hogy azzá váljak, akivé mindig is válhattam volna.

És ebben a mondatban benne volt minden, amit egy ember valaha megtehet önmagáért.

Leó nem volt már többé hernyó, de még pillangóvá sem vált teljesen. Jelenleg még csak átalakulóban van, valahol a kettő között. És ez így van jól.

6. fejezet

Az első lépések mindig csendesek, de belül ordítanak

Az utóbbi felismerése óta Leó mindennap korábban kelt. Nem sokkal, csak fél órával, de ez az idő csak az övé volt. A világ még nem követelt semmit tőle. Nem kellett válaszolnia, megfelelnie, bizonyítania.

Reggelente írt. Néha csak három mondatot, néha tíz oldalt. Nem számított… Ez lett az első „szent hely” az új életében: a tudatos jelenlét.

Elkezdett olvasni, újratanult dolgokat. Megnyitott egy régi füzetet, amiben 11 évvel ezelőtti írás fogadta. Ezt a mondatot ő maga írta le:

„Egyszer saját programot fogok kidolgozni.”

Elnevette magát, amikor elolvasta az írást. De közben tudta, hogy ez már nemcsak egy álom. Ez már egy irány is.

A munkahelyén visszavett a tempóból. Már nem teljesített túl, hiszen nem akarta lenyűgözni a főnökét. Egyszerűen csak elvégezte, amit kellett, de nem adta oda a lelkét.

Délutánonként sétált egyet. A telefonját sem vitte magával. Egyszerűen csak ment, és figyelte magát. Mikor tör fel belőle a bűntudat? Mikor kezdi el siettetni magát? Mikor fél attól, hogy „lemarad” valamiről? Ekkor már egyre gyakrabban kezdte kérdezgetni magától:

– Most épp élem az életem… vagy csak védekezem a változás ellen?

„A változás nem akkor indul el, amikor motivált vagy, hanem amikor hajlandó vagy szembenézni azzal, amit eddig elnyomtál.”

De nem mindenki örült ennek a változásnak. Eszter is egyre többször kérdezett, olykor kissé vádaskodón.

– Te most tulajdonképpen hova tartasz ezzel az egésszel, Leó? Mi lesz velünk?

Néha a nő hangja elhalkult, olykor inkább elcsuklott, de a választ meg sem várva törtek fel belőle a következő kérdések.

– Nem elég az, hogy változol? Most már külön idő is kell, külön programokat csinálsz? Talán külön életet szeretnél?

Leó nem tudott azonnal válaszolni a rázúduló kérdésekre. Azt viszont valahol mélyen belül tudta, ez most nem ellene van hanem érte.

Egy nap a férfi fogta magát, és bejelentkezett egy háromnapos elvonulásra. Csend, természet, napi program, kizárólag csak férfiaknak. Ez nem spirituális elvonulás volt, hanem egyfajta belső rendrakás. Rég vágyott már rá, és most megtette.

Amikor ezt elmondta a feleségének, a nő elképedve nézett a férjére, majd halkan szólalt meg.

– Egyedül? – kérdezte.

– Igen – felelte a férfi. – Tudod, Eszter, nekem most szükségem van erre.

A nő először dühös lett, aztán félelem járta át az egész testét… Persze nem attól félt, hogy Leó elmegy, hanem attól, hogy mássá válik, mire visszajön.

A félelmének hangot is adott, elmondta a férjének, mitől tart igazán.

„Ha fejlődsz, egy időre mindig megelőzöd azokat, akiket szeretsz. A kérdés az: meghívod őket, hogy tartsanak veled – vagy inkább te húzódsz vissza, nehogy elveszítsd őket?”

Ahogy álltak egymással szemben a nappali közepén, Leóban úgy tört fel a határozott döntés, mégpedig, hogy nem fogja vissza magát, de Esztert sem hagyja magára.

– Én nem akarok menekülni, Eszter, pont ellenkezőleg – mondta a feleségének. – Én visszatérni készülök. Erősebben, tisztábban, és jelenléttel telve – puszilta meg a nő homlokát, aki átölelte a férjét, így jelezve, hogy megértette őt.

Leó ezután a hálószobába ment, és összepakolt néhány dolgot magának az utazáshoz.

7. fejezet

Az ember, akit lenéztél, és akitől mégis tanulnod kell

A kisbusz porosan kanyarodott fel a hegyi szerpentinre, ahonnan a kilátás pazar volt, de Leó úgy ült benne, mint egy gyerek, akit büntetésből küldtek el egy táborba. Nem is igazából figyelte a tájat, csak bámult ki az ablakon, és azon elmélkedett, hogy vajon mit keres itt. Már megbánta, hogy jelentkezett a táborba, ahogy azt is, hogy felült erre a buszra. Azt meg főleg bánta, hogy nem hozott magával kávét.

A parkolóban négy autó állt. Az egyik egy rozsdás kisbusz volt, aztán egy Citroën, amit még a rozsda is sajnált volna. Volt ott még egy bicikli is… na meg egy srác, aki papucsban sétált fel-le, mintha máris egy kókuszos wellnessre készülne.

Leó sóhajtott, majd az orra alatt megjegyezte:

– Tuti szekta.

A domb aljából egy fura férfi közeledett feléjük, hosszú hajjal, vászonnadrágban, mezítláb. A mosolya pedig túl széles volt, már-már zavaróan széles…

– Sziasztok, Matteo vagyok – mutatkozott be a férfi.

– Te vagy a tréner? – kérdezte Leó, miközben a szemével gyorsan végigpásztázta a ruháját. A cipő – pontosabban a cipő hiánya – különös hangsúlyt kapott, Leó alig tudta levenni a szemét a csupasz lábról.

– Nem igazán – zökkentette ki Matteo a férfit a gondolataiból. – Inkább egy tükör, amiben magadat nézed majd – válaszolta, s ezután már fordult is meg, és elindult felfelé a hegynek. A köntöse meg úgy lobogott mögötte, mintha Gandalf lenne egy kicsit túlhúzott aromaterápiás hétvégén.

Leó hátrafordult, és a kisbusz többi utasát figyelte. Volt ott egy izompólót viselő, túlságosan hangos fickó, aki már az első öt percben legalább háromszor mondta, hogy ő „valójában nem idevaló”. Egy másik férfi meg állandóan Instagram-storyt csinált, és „biohekkelésről” beszélt, mintha egy NASA-küldetésre készülne. Egy harmadik pedig már most papucsban és zokniban szaladgált, és azt mondta: „én csak jógázni jöttem, de azt is inkább hanyatt fekve.”

Leóban egyre erősödött egy frusztráló érzés:

Szerintem én nem tartozom ide! – gondolta.

Végül ő is bement a többiekkel a tábor területére, majd elfoglalták a szállásukat. Többágyas szobákban voltak elhelyezve, a falak egyszerű, fehér színt kaptak. Leónak már most hiányzott a nappalijának kellemes, lelket melengető homokszíne… Lepakolt az egyik ágyra, és a ruháit betette az ágy mellett álló szekrénybe, s közben azon morfondírozott, hogy tényleg jó ötlet volt-e eljönni erre az elvonulásra.

Az esti tábortűznél már beszélgettek a többiekkel, aztán Matteo megjelent egy bögre gyógyteával. Letette a bögrét, és leült a férfiak közé, de nem szólt semmit. Csak nézte őket. Ekkor hirtelen csend lett. Zavaró, feszítő csend…

– Mi zavar bennetek leginkább másokban? – kérdezte végül, enyhén olasz akcentussal.

Csend volt, mintha senki sem akarná kezdeni a válaszadást.

Az izompólós fickó azonban másodpercekkel később már mondta is a válaszát.

– Az, aki gyenge.

Ezen felbátorodva a biohekkes srác is felelt a kérdésre.

– Aki nem fejlődik. Aki csak sodródik.

Leó nem szólt semmit, ült csendben, de belül morzsolta a gondolatait.

Engem az zavar, aki túl nyugodt, túl spirituális, túl… túl… Matteo.

Matteo ránézett Leóra, s mintha belelátna a gondolatába, mosolygott egyet, majd megszólalt.

– Ami másban zavar, az gyakran az, amit magadban nem fogadsz el. Aki nem idegesít, attól nem tudsz fejlődni.

„A triggerek nem hibák – térképek a feldolgozatlan területeidhez.”

Másnap reggel Leó egyedül ült a kis dombtetőn, de nem a kilátást figyelte, hanem a többieket. Elkezdte másként nézni őket, mint előző nap.

Az izompólósban meglátta a félelmet, és azt, hogy ő valószínűleg sosem sírt az apja előtt. A biohekkesben a megfelelési vágyat. A jógásban pedig a menekülést.

De vajon magában mit látott? Mély, belső feszültséget, amint azon vívódik, hogy nem akar kilógni a sorból, de nem akar beolvadni sem.

Az ebéd csendesen telt, majd egy kis pihenés után Leó sétálgatni indult. Végül leült a puha fűbe, ott a domb oldalán és merengett.

Egyszer csak Matteo lépett oda hozzá.

– Hogy vagy? – kérdezte.

– Már nem idegesítenek annyira a többiek – válaszolta Leó, s kissé meglepődött saját magától. Mármint attól, hogy ezt így kimondta.

– Akkor már működik – bólintott Matteo. – A lelked nem fog tükörrel vitatkozni. Csak tisztítja azt, amiben eddig nem akartad látni magad – mondta, majd mosolyogva távozott.

Ezen az estén Leó elővette a naplóját, és egy új mondatot írt le abba, melyet a következő tanításként említett.

„Nem kell szeretnem mindenkit. De ha mindenkit értek, nem fogok harcolni többé senki ellen.”

8. fejezet

Az árnyék, amit nem akarsz látni, de ha megöleled, erővé válik

Az elvonulás harmadik reggelén Leó korábban kelt, mint szokott. Nem tudta, miért, csak érezte, hogy valami húzza kifelé a hálózsákból, a mezítlábas fák közé. Matteo már ott ült a völgy peremén, egy kövön – mint mindig – mozdulatlanul, mégis teljes jelenléttel.

– Ma nem kérdezek semmit – mondta Leónak, mikor a férfi mellé ült.

– És ha most én kérdezek?

– Akkor az már válasz is.

Ezután némán ültek egymás mellett. És ekkor történt valami, ami nem volt ugyan drámai, mégis mindent megváltoztatott. Leó szeme megtelt könnyel. Nem tudta, miért, hiszen nem történt semmi. Csak… egyszerre ott volt minden érzés.

Ott volt a szégyen, amit éveken át cipelt, és az érzés, hogy ő kevés. Aztán ott volt a fájdalom, hogy soha nem mondták neki: „Büszke vagyok rád.” És ott volt a düh, hogy mindig jó fiú volt, miközben legbelül ordítani akart.

És az árnyék, amit mindig elkerült: a saját elnyomott, elutasított én-része.

Egy kép villant elé. Saját magát látta tízévesen, mikor sírt a szobában. Mert az apja nem ment el az előadására, s mert az anyja megkérte, hogy ne csináljon ügyet belőle. Pedig neki ez fontos lett volna…

És ahogy ez a kép megjelent, valami átszakadt benne…

Matteo nem szólt. Csak ott volt mellette.

Leó pedig sírt. Csak csendben, de mélyről. Nem a mostani élete fájt, hanem az a sok „engedd el, viseld el, légy erős”, amit az évek során belenyomtak.

Most először nem akarta elnyomni ezeket az érzelmeket. Nem akart férfias lenni, és nem akart túllenni rajta. Szabadjára akarta engedni végre az érzelmeit, hogy végre tényleg érezzen.

Ebben a sírásban ott volt a gyógyulás első pillanata. Nem a fájdalma múlt el, hanem az ellenállása.