ELSŐ FEJEZET

Szaloniki, Görögország

Varga Oszkár hátizsákkal a vállán, egyetlen bőrönddel lépett be az El Greco Hotel forgóajtaján. Az alacsony, rövid hajú férfi arcán fáradt mosoly ült, miközben a recepciós pulthoz ballagott.

Hosszú út állt mögötte, melynek során eljutott a városba. Baráti találkozóra érkezett, a turistaszezon rég véget ért, és az ősz hűvös szelei vágtattak a Termaikosz-öböl fölött Észak-Görögországban. Nem tervezett utazás volt ez a részéről, csak hirtelen elhatározás, mikor Lea Baumann felvetette az ötletet és Oszkár kapott az alkalmon. Régóta szoros barátságot ápolt a vörös hajú nővel, akivel azonban már három éve nem találkozott. Utoljára Párizsban töltöttek együtt pár napot, de akkor már ott volt velük Lea görög vőlegénye is.

A nő Kölnben lakott, mígnem három évvel ezelőtt Görögországba költözött, hogy közelebb legyen a vőlegényéhez. Szerencsére rendelkezett a megfelelő képesítéssel, hogy állást kapjon a Régészeti Múzeumban restaurátorként. Az interneten keresztül Lea és Oszkár azóta is naponta tartották egymással a kapcsolatot. Lea és a vőlegénye szerettek utazni, ezért minden nyáron felkerekedtek, így Oszkár hiába jutott el sokszor Hellász földjére, általában a terveik sosem találkoztak. A magyar férfi éppen ezért ragadta meg a lehetőséget, hogy végre újra láthassa a nőt.

Nem sokat gondolkozott, hamar foglalt egy dél felé tartó buszra helyet, mivel közvetlen járat nem akadt az adott időpontra, majd szabadságot vett ki a munkahelyén és felkerekedett. Egy apró görög céggel utazott, melynek magyar és szerb irodái kapcsolatban álltak egymással. Belgrádban hosszú órákat kellett várnia a görög buszra, de kész volt elviselni ezt a kellemetlenséget is. Oszkár mindig kedvelte a kalandokat, magányos farkas volt, aki szeretett bolyongani idegen helyeken, hogy egy-egy helyszín kevésbé ismert részeit is felfedezze. Most viszont leginkább a Leával való találkozás lehetősége vonzotta, aki egyetlen szavával képes volt felvidítani. A férfi kevés baráttal rendelkezett, barátnője régóta nem akadt, ezért sokszor egyedül érezte magát. Lea üzenetei, hobbijából kifolyólag az általa készített fotók és kedves jelleme nyújtottak csak vigaszt a számára. Lea támogatta írói ambíciójában, kreatív ötleteikről órákig tudtak beszélgetni, az évek során felismerték a közös pontokat érdeklődési köreikben. Hasonlóan gondolkodtak az élet dolgairól, a humoruk is egyezett, gyakorlatilag lelki társak voltak.

Oszkár ugyanakkor gyengéd érzelmeket táplált a vörös hajú nő iránt, azonban sosem kockáztatta volna barátságukat. Akárhogy is, de örült, hogy legalább pár napig ismét élvezheti majd Lea társaságát. Most csak ez számított, hiába járt hajnali hat órára az idő.

– Kaliméra! – kívánt jó reggelt görögül a recepciósnak, majd angolra váltva elmagyarázta, hogy van náluk egy foglalása a mai naptól kezdve.

– Igen – bólintott a szemüveges férfi a pult mögött, ahogy a számítógép monitorjára meredt, aztán Oszkárra pillantott. – Kissé korán érkezett, Mr. Varga. A szobákat általában délután három órától lehet elfoglalni.

– Sajnos nem tudtam pontosan, hogy ilyenkor fogok megérkezni – mentegetődzött Oszkár. – Nem találhatnánk valami megoldást a helyzetre?

– Természetesen semmi akadálya, de a korai foglalás plusz harminc euróba kerül.

– Az teljesen megfelel – bólintott Oszkár, és elővette a pénztárcáját. – Kifizethetném egész hétre a szoba árát?

– Ahogy kívánja! – mosolyodott el a recepciós, és a férfi kezébe nyomta szobája ajtajának mágneskártyáját. – A kilencedik emeleten kapott szállást, Mr. Varga. Érezze jól magát nálunk!

– Köszönöm!

Ezzel Oszkár a lifthez sétált, és felvitette magát a legfölső emeletre, ahol beköltözött egyágyas szobájába, melynek ablakából fantasztikus kilátás nyílt Szaloniki hegyoldalra épült részére. Bár október lévén még sötét volt, de a város fényei által kirajzolt várfal és Szent Pál ortodox temploma így is festői látványt nyújtottak. Ezt még a szálloda mögötti, ütött-kopott panelház sem tudta elcsúfítani.

Oszkár mélyet szippantott a magaslati levegőből, miután csomagjait letéve a nyitott ablakhoz lépett.

Itt vagyok hát! – gondolta, és elmosolyodott. A fáradtság eluralkodott rajta, azonban izgatottság is átjárta az előtte álló hét miatt. Leával, akinek ma még be kellett fejeznie egy fontos munkát, csak másnapra beszélték meg a találkozót, de elhatározta, hogy addig sem fog unatkozni.

A Termaikosz-öböl partján egy egész város várta, hogy felfedezze a titkait.

***

Oszkár egészen délig aludt, de legalább kipihente a tizennyolc órás utat. Odakint hét ágra sütött a Nap, melynek sugaraiban galambok fürdőztek a panelház homlokzatán. Oszkár kellemesnek ítélte a hőmérsékletet, így magára kapta farmernadrágját, sötétkék pólóját és szürke kapucnis mellényét. Készen állt körülnézni a városban, ám előtte még szemügyre vette a magával hozott térképet, amin pirossal voltak bekarikázva a látványosságok.

Oszkár mindig szerette eltervezni a napjait, főleg, ha külföldön tartózkodott. Szerencsére minden olyan közel helyezkedett el a hotelhez, hogy gyalog kényelmesen megközelíthető volt. Hamarosan el is hagyta a hotelt, ami Szaloniki Egnatia nevű utcáján állt. Ez az út volt a város legforgalmasabbja, ahol számtalan üzlet, gyorsétterem és irodaépület kapott helyet. Nevét a római időkben a városhoz közeli Via Egnatiáról kapta, mely már akkor is egy meghatározó kereskedelmi útvonal volt.

A férfi ritkán tapasztalt akkora forgalmat, mint ami a szállodából kilépve fogadta. Személygépkocsik, buszok, robogók és taxik végtelen sora kígyózott mindkét irányban. Hirtelen fékezések, dudaszó és zúgó motorhangok kakofóniája támadta a hallószervét. Oszkár azonban hamar megszokta a zajt, és miután egy kioszknál vett két üveg ásványvizet, valamint egy csomag kekszet, elindult a célja felé. Egyenesen Szaloniki szimbóluma, a Fehér Torony irányába tartott.

A műemléképület büszkén magaslott a parti sétány mellett. Még az 1500-as években, Szulejmán szultán idején emelték, ám nem pusztán erődítményként működött, hanem börtönként is. Mikor 1912-ben a város felszabadult a török uralom alól, fehérre festették, szimbolizálva megtisztulását, így a nevét is innen kapta. A hatszintes, kerek alaprajzolatú torony turisták és helyiek által szintén igen kedvelt helynek számított. Oszkár mindössze hat euróért megvette a belépőjegyet, és lelkesen lépett az épület falai közé. Meglátogatta a torony belsejében lévő kiállítótermeket, majd végül felért a tetőteraszra, ahonnan pompás körpanoráma tárult a szeme elé.

Szaloniki több kilométer hosszú parti sétányán párok ballagtak kézen fogva, mások horgásztak, de akadtak, akik bicikliztek vagy kocogtak sportolás végett. A tengeren két, fából készült emeletes sétahajó járt oda-vissza, melyek belsejében az utasok asztalokhoz ülve italozhattak, miközben kellemes zene szólt a fedélzeten. A horizonton teherhajók vesztegeltek, és sirályok szelték az eget. A város különleges hangulata ennek láttán még inkább magával ragadta Oszkárt, aki nem csodálkozott rajta, hogy Lea új otthonra lelt itt. Legszívesebben meglátogatta volna a nőt a múzeumban, de nem akarta zavarni a munkahelyén. Leával előző este, amíg a buszon zötykölődött, SMS-t váltottak, amiben megegyeztek, hogy másnap reggel fognak találkozni Nagy Sándor szobránál, amit a férfi látott is a toronyból. A nőnek felügyelnie kellett egy ókori mozaikfestmény megérkezését, melyet nemrég találtak a régészek és elmondása szerint el kellett kezdenie rajta a restaurációt.

Oszkár természetesen megértette a helyzetet, így megszervezte magának a napi programját. A Fehér Torony után egyszerűen városnézésre indult. Temérdek fotót készített Szaloniki díszesen megmunkált templomairól, ellátogatott Galerius császár diadalívéhez, megnézte a mellette található, sivár megjelenésű Rotunda nevű, cserépkupolás római mauzóleumot, majd felsétált az Óvárosba. Gyorsan telt az idő, miközben a látnivalókkal foglalatoskodott és az őszi időjárás miatt hamar besötétedett. Korgó gyomra hangosan jelezte, hogy ideje lesz ennie valamit, ezért lesétált a központba, hogy keressen egy hangulatos éttermet. Az órákig tartó séta miatt kissé sajgott a talpa, így a vacsora után visszatért a szállodába, ahol fáradtan zuhant az ágyra.

Telefonján beállította az ébresztőt, majd elmerült az álom selymes tavában. Utolsó gondolata Lea körül forgott, akivel izgatottan várta a találkozást.

MÁSODIK FEJEZET

Kosztasz Papadákisz növekvő türelmetlenséggel járkált fel-alá a Pasa Kertje nevű parkban, percenként pillantva az órájára. Fontos találkozója volt valakivel, hóna alatt egy mappát szorongatott, melyben fotók és bankszámlaadatok sorakoztak. Kompromittáló bizonyítékok egy súlyos ügyben.

Kosztasz oknyomozó újságíróként dolgozott, és az utóbbi hat hónapban folyamatosan adatokat gyűjtött egy esettel kapcsolatban, ami régóta foglalkoztatta. Most végre kezében voltak azok az információk, amik fényt deríthettek a történtekre, azonban azzal, hogy megszerezte őket, tudtán kívül magára vonta a figyelmet. Kockázatos játékot játszott, de tisztában volt a veszéllyel, őt elsősorban az igazság foglalkoztatta, melyet még a saját életénél is fontosabbnak tartott. Csupán egyvalakiben bízhatott, akivel megoszthatta a dokumentumokat, ám ez a személy jelentős késésben volt.

Az újságíró ötlete volt, hogy félreeső helyen találkozzanak, ahol senki nem láthatja őket. Az Óvárosban a Pasa Kertje – ahol még a török időkből származó szökőkutak maradványai voltak megtalálhatók –, megfelelő helynek tűnt. Jellegzetes, mediterrán fenyők övezte oázisként zöldellett a betondzsungelben egy temető közelében. Kosztasz ügyelt rá, nehogy kövessék, mégis nyugtalanságot érzett. A közeli kerítés felé fordulva futó pillantást vetett Szent Pál cserépkupolás, dombtetőn álló, kivilágított templomára. A magas, göndör hajú férfi elmormogott egy fohászt, hogy minden rendben menjen.

Ekkor mozgást észlelt a szeme sarkából, és a kapu felé nézve egy alakot vett észre. A férfi lassan közeledett, nyugodt léptekkel, ám a holdfény megvilágította az arcát, melynek láttán Kosztaszban a vér is megfagyott. Jól ismerte, hogy ki ballagott vele szemben, a neve előkelő helyen szerepelt a mappában lévő listán. Éppen ezért az újságíró gondolkodás nélkül megfordult és rohanni kezdett a park túlsó végén lévő kijárat felé.

Csakhogy nem jutott messzire! Mikor a romos szökőkutakhoz ért, két oldalról újabb alakok rontottak rá, és leteperték az újságírót. Ők voltak, akik követték, majd értesítették a főnöküket, hol tartózkodik. Kosztasz vadul küzdött, hogy szabaduljon, de az állára, majd a gyomrára sújtó ökölcsapásoktól kis híján elájult, így támadói rongybabaként húzták a főnökük elé. Kosztasz elgyengült végtagokkal lógott a két alak szorításában, akik szorosan tartották, majd durván a földre lökték. Vérző szájjal emelkedett térdre, ahogy az előtte álló szakállas férfira nézett. A rideg mosolytól, mely kiült az arcára, megborzongott.

– Nos… azt hiszem, van egy kis problémánk, Papadákisz úr – szólalt meg a szakállas férfi, miközben átvette az egyik embere által nyújtott mappát. Lassú mozdulattal nyitotta ki, majd telefonjának fényében szemügyre vette annak tartalmát, aztán bólintott. – Igen. Határozottan kellemetlenséget okozott nekünk.

– Ez volt a célom – törölte meg vérző száját Kosztasz, aki nem óhajtotta megadni támadóinak az örömet, hogy félni lássák. – Maguk mind bűnösök, és felelniük kell a tetteikért!

– Sajnálom, hogy így látja, de ez legalább választ ad a kérdésre, hogy mihez kezdjünk magával – szólalt meg rövid hallgatás után a szakállas férfi, és becsukva a mappát kabátja zsebébe nyúlt.

Kosztasz szemei elkerekedtek a hangtompítós pisztoly láttán, amit a másik előhúzott. Az újságíró kétségbeesetten felpattant, hogy elrohanjon, azonban hirtelen tompa puffanás hallatszott és Kosztasz megtántorodott. Remegő kezekkel nyúlt a gyomrához, ahol véres folt kezdett terjedni az ingén. Újabb két pukkanás törte meg az éjszaka csöndjét a parkban, és Kosztasz holtan rogyott a földre.

A következő pillanatban ág reccsent, és a három férfi a hang felé fordulva meglátott valakit. A szemtanú azon nyomban felvette a nyúlcipőt, ám a gyilkosok is mozgásba lendültek, miközben fegyvereiket előkapva tüzet nyitottak rá.

Nem maradt utánuk más, csak Kosztasz vérbe fagyott holtteste, miközben a nőt üldözve elhagyták a parkot.

***

Oszkár jó hangulatban ébredt, majd nagyot nyújtózkodva felkelt és kitárta az ablakot. A város zajával együtt friss levegő áramlott az apró szobába. Délelőtt tíz órára járt az idő, de a férfi nem sietett elkészülni. Leával délre beszélték meg a találkozót, így kényelmesen lezuhanyozott, megborotválkozott, aztán felöltözött. Oszkár mindig aprólékos volt, gondosan ügyelt a részletekre, hiszen ezt a munkája is megkövetelte.

Egy autóelektronikai gyárban dolgozott már tíz éve, ahol ő felelt az egyik gyártósorról lejövő motorvezérlő minőségének ellenőrzéséért. Felelősségteljes munkakör volt, ami jól fizetett, de a férfi csak szükséges rossznak tekintette. Igazi szenvedélye a könyvek írásában gyökerezett, ám ennek ellenére igyekezett mindig lelkiismeretesen végezni a munkáját. Most azonban a hétköznapi teendőknek szemernyi hely sem jutott a gondolataiban. Tizenegy is elmúlt, mire elhagyta a szállodát, és a parti sétányon álló Alexandrosz szobor felé vette az irányt.

Magabiztosan vágott át az utcákon, már ismerte a járást, és alig negyedóra alatt a helyszínre ért. A város már rég életre kelt, a sétányon most is ugyanannyian nyüzsögtek, mint előző nap, hiába fújt kissé hűvösebb szél, úgy tűnt, senkit nem zavart. Az elszánt kocogók így is lefutották a napi távjukat. Oszkár mosolyogva figyelte őket, miközben megállt a szobornál. Várakozás közben ismét készített néhány fotót a hat méter magas emlékműről, mely lóháton ábrázolta a híres hadvezért. Korábbi olvasmányai nyomán emlékezett rá, hogy a bronzból készült alkotást egy híres szobrász, Evangélosz Musztafász öntötte formába. Az emelvénnyel együtt elérte a tizenegy métert is. 1973-ban emelték, ám a leleplezésre csupán egy évvel később került sor. A szobor mögött alacsony fal állt, melyen dombormű ábrázolt jeleneteket az Isszoszi csatából (i. e. 333.), amikor a makedón sereg legyőzte Dareiosz perzsa király hadseregét. A tér két oldalán, ahol a szobor állt, hét darab pajzsos lándzsa meredezett, szimbolizálva Alexandrosz katonáit.

Oszkárt ilyen közelségből teljesen lenyűgözték az alkotás részletei. Hosszú percek teltek el a fotók készítésével, és amikor az órájára pillantott, elkomorodva szaladt ráncokba a homloka. Úgy tűnik, Lea már késni fog – jegyezte meg magában, és körbetekintett, hátha meglátja valahol a nőt, ám csalódnia kellett. Az idő csak telt és telt, azonban Lea nem mutatkozott. Oszkár nyugtalankodni kezdett, valahogy rossz érzés kerítette hatalmába. Egy óra múltán felhívta telefonon a nőt, de hiába, nem tudta elérni.

Nem bírt tovább várni, ezért úgy döntött, hogy megpróbálja megkeresni Leát. Nem tudta elképzelni, hogy nem szólt volna neki, ha közbejött valami. Az ilyen viselkedés nem vallott rá, ezért is növekvő szorongás kerítette hatalmába, miközben a Régészeti Múzeum felé tartott. Nem kellett messzire mennie, a múzeum a Fehér Torony mögötti park túloldalán állt, és egy minden ízében modern, lapos tetejű épületkomplexum volt. Falai között prehisztorikus, archaikus, klasszikus, hellenisztikus és római időkből származó leletek voltak megtalálhatók, melyek a városi és azon kívüli területeken zajló ásatásokról kerültek elő.

Más körülmények között Oszkár alaposan bejárta volna a múzeumot, megcsodálva a szobrokat és egyéb tárgyi leleteket. Lea iránti aggodalma azonban mindent felülírt. Szerencsére a hölgy, akinél a belépőjegyeket lehetett megvenni, segítőkésznek bizonyult, amikor a férfi elmondta, hogy kit keres. Még az útlevelét is megmutatta, hogy igazolja saját magát.

– Miss Baumann, úgy tudom, a mai naptól szabadságon van – felelt a lófarokba kötött hajú, kék blúzt viselő nő.

– Ezek szerint nem is járt ma a múzeumban?

– Nem. Itt vagyok reggel óta, biztos, hogy nem jött be.

– Nem tudja véletlenül, mikor távozott tegnap? – érdeklődött tovább Oszkár, aki megpróbált magyarázatot találni Lea eltűnésére. Remélem, nem esett baja!

– Ha jól emlékszem, akkor olyan tizenegy körül lehetett. Általában addigra a személyzet minden tagja el szokta hagyni az épületet.

– Értem – komorodott el még jobban Oszkár, majd elővette a tárcáját és megkereste benne Lea címét, amit átnyújtott a nőnek. – Ugye még ezen a címen lakik? Mennyi idő lenne taxival, amíg odaérek?

– Igen, ott lakik, de nem ajánlom a taxit! Útfelújítás miatt elég nagy kerülővel tudna csak eljutni az Óváros ezen részébe. Gyalog mindössze negyven perc alatt megjárható, ha gyorsabb tempót diktál – magyarázta a nő. – Van egy térképe esetleg?

– Hogyne – biccentett Oszkár, és elővette hátizsákjából a prospektust, melynek egy térkép is a részét képezte.

A nő ezt követően részletesen megmutatta a férfinak, milyen útvonalon tud eljutni Lea otthonához. Oszkár figyelmesen hallgatott, majd megköszönte a tájékoztatást.

– Ha esetleg mégis jelentkezne Miss Baumann, megmondanák neki, hogy kerestem?

– Természetesen, Varga úr! – ígérte meg a nő, és Oszkár udvariasan elköszönt, majd távozott.

Szapora léptekkel sietett Lea otthona felé.

HARMADIK FEJEZET

Viszonylag hamar rátalált az épületre. Követve a térképet és a múzeumban dolgozó nő útmutatását, Oszkár megérkezett Lea címére. A hűvös szél ellenére verejtékezett a homloka, ami nem is volt csoda, mivel az Óváros hegyoldalra épült és meredek emelkedő vezetett fölfelé, lépcsőkön és macskaköves utcákon keresztül.

Ano Poli, így nevezték Szalonikinek ezt a területét, ahol tradicionális házak, bizánci és török kori műemlékek bújtak meg egymás és a várfalak árnyékában. Város a város fölött. Csendes, mégis élettel teli, egyben fiatalos és öreg negyed volt, melyet Lea otthona is jól tükrözött, magán hordozva a török építészeti stílus emlékét. A sárgára festett épület legfölső szintje jellegzetesen szélesebb volt a többinél, mintha csak egy terasz lett volna ablakokkal.

Oszkár az ajtóhoz lépve hangosan kopogni kezdett, ami aztán dörömbölésbe váltott. Csakhogy senki nem jött üdvözölni, és végül a kilincshez nyúlva lenyomta azt. Meglepődött, mikor az ajtó engedett és kinyílt, mivel sejtette, hogy Lea soha nem hagyta volna bezáratlanul. Óvatosan belépve a házba többször is a nőt szólította, ám senki nem válaszolt a kiáltásaira. Kétségtelenül egyedül tartózkodott az épületben. Odabent viszont olyan felfordulás fogadta, mintha egy tornádó söpört volna végig a falak között. Oszkár döbbenten hordozta körbe a tekintetét a káoszon, a felborogatott bútorokon, a levert képeken, dísztárgyakon, akárcsak a szétszaggatott ruhákon és párnákon. Azok, akik feldúlták a házat, semmit nem kíméltek, még a szőnyeget is felhasogatták.

Mindkét emeleten ugyanez a látvány fogadta, és az idegességtől görcsbe rándult a gyomra. Mit kereshettek? Vajon Lea hol lehet? Kérdések, melyekre nem tudta a választ. Vajon megtalálták, amiért jöttek? Remélte, hogy nem. Bármibe keveredett is Lea, igen komoly ügynek tűnt. Oszkár még sosem járt a nő görögországi házában, de ismerte az ízlését és a felfordulás ellenére is látta, hogy a betörés előtt mennyire otthonos és vendégszerető hely lehetett. Féltette Leát, aki kétségtelenül bajba került.

Oszkár keze ökölbe szorult a gondolattól, miközben megállt a hálószoba ajtajában. Még az ágy matracát is összevagdosták – ingatta a fejét. Láthatóan nagyon kutattak valami után. Ekkor megpillantott egy bekeretezett képet félig az ágy alá esve. Ismerősnek tűnt és felemelve halványan elmosolyodott. Leát és őt ábrázolta, amikor Párizsban nyaraltak évekkel ezelőtt. A fotón éppen az Eiffel-torony előtt pózoltak, csillogó szemekkel és széles mosollyal az arcukon. Ugyanez a kép Oszkárnak is megvolt, mivel kellemes emlékeket idézett fel benne, és jól esett rápillantani néha. Örömmel töltötte el a tudat, hogy a nő hasonlóan szentimentális volt és az ágy melletti kisasztalon tartotta a képet. A férfi szinte már szertartásos áhítattal helyezte vissza az asztalkára, ám ekkor a megtört keret és a kép közötti résből valami a földre esett. Homlokráncolva vette szemügyre az apró tárgyat, mely nem volt más, mint egy kulcs.

Vajon mit nyithat? Nem tudott rájönni, de a kulcsba vésett harmincnégyes szám biztosan jelentett valamit, ezt a zsigereiben érezte. Zsebre vágta hát a kulcsot, majd tovább kutakodott a házban, de semmi utalást nem talált rá, mi történhetett Leával. Mivel egyértelmű volt, hogy a nőnek nyoma veszett, Oszkár döntésre jutott. Úgy vélte, legjobb lesz, ha taxiba ül és elmegy a rendőrségre. Ők talán képesek lesznek azonosítani a kulcsot is!

Így hát elhagyta Lea otthonát, és elindult az utcán arra amerről érkezett. Vissza kellett jutnia az Óvárost Szaloniki többi részétől elválasztó várfalban lévő boltíves kapuhoz, ahol autóút vezetett ki innen. Ott már látott taxikat elsuhanni korábban, kétségtelenül lesz olyan, amit leinthet. Csönd uralkodott a kékre, fehérre és sárgára festett házak között, egy kóbor macskán kívül semmi nem mozdult, az Alsóváros zaja tompán hatolt el idáig. Nyugalom lengte be a környéket, mígnem Oszkár felfigyelt az idegen férfira, aki váratlanul a nyomába szegődött. Először nem gondolt semmi rosszra, ám Lea eltűnése miatt kissé paranoiássá vált, és úgy tűnt, mintha az idegen alak le sem vette volna róla a szemét. Csak ritkán tekintett hátra, de a kopaszodó férfi vastag szemöldöke alatti szigorú tekintete láttán rossz érzés kúszott fel a torkában.

Oszkár figyelmét az sem kerülte el, hogy valahányszor lassított, a másik fickó is így tett. Egyértelműen tartani akarta közöttük a távolságot. Félelem kerítette hatalmába a felismeréstől, de igyekezett uralkodni magán. Vajon mit akarhat? – merült fel benne a kérdés. Kirabolni aligha szándékozott fényes nappal, azonban az időzítés sem lehetett véletlen, hogy éppen most bukkant fel. Márpedig, ha köze lehetett Leához, akkor viszont Oszkár tudni akarta, mi folyik itt. Az elhatározás gyökeret vert az elméjében, és nekilátott megtervezni, mitévő legyen. Még mindig félt, de válaszokat akart, és a Lea iránti aggodalma mindent a háttérbe szorított. Lefelé baktatva a szűk utcában hirtelen futásnak eredt. Elég volt egyetlen pillantást vetnie hátra, hogy lássa, a bőrkabátos idegen férfi szintén rohanni kezdett utána. Most már végig kell csinálnod!

Szerencsére mindig jól tudott tájékozódni, így tisztában volt vele, hol járt éppen és merről érkezett Lea otthonához a kacskaringós utcákon keresztül. Lefelé menet kettőn is átrohant kéretlen árnyékával a nyomában. Egy idős asszony, aki éppen felfelé totyogott a botjára támaszkodva, értetlenül bámult a mellette elszáguldó alakokra, miközben méltatlankodva ingatta a fejét. Hamarosan aztán feltűnt a várfal, alig egy utca választotta el tőle és Oszkár befordult egy sikátorba, amin keresztülvágva a rövidebb utat választotta. Egy autóúthoz érkezett, melyen átrohanva éppen csak kikerült egy robogóst, aki kis híján elgázolta. Dühös kiáltások szálltak utána, majd egy dudaszó és csikorgó gumik hallatán sejtette, hogy az idegen alak is követte a példáját. Csakhogy Oszkár ezzel a húzásával némi előnyre tett szert, és az út túloldalán lévő parkba vágtázott, ahol egy embernél is magasabb sövényfal mentén jobbra kanyarodott a várfal árnyékában.

Itt az idő! – nyugtázta, és a sövény mögé lapulva várta, hogy felbukkanjon az üldözője. A súlyos léptek hallatán a szíve olyan hevesen zakatolt a mellkasában, akár egy gőzmozdony. Nem gondolta át, mit cselekszik, egyszerűen csak így érezte helyesnek. Mikor látóterébe került az idegen férfi, rávetette magát. Hiba volt, erre azonnal rájött. Oszkár mindössze százhetven centiméter magasra nőtt, míg a másik férfi jóval megtermettebb volt nála. Sikerült ugyan a földre löknie, ám dulakodás közben hamar nyilvánvalóvá váltak az erőviszonyok közötti különbségek. Tudta, hamar véget kell vetnie a konfliktusnak, amíg még nála a meglepetés ereje, ezért keményen állon vágta a kopaszodó férfit. Oszkár mindig békés jellem volt, még egy legyet is sajnált leütni, ha úgy adódott, most viszont könnyen lehet, hogy a számára legkedvesebb személy élete veszélyben forgott, ezért nem fogta vissza magát. Az ökölcsapásba belesajdult a kézfeje, de láthatóan az idegen megszédült kissé, ami időt adott Oszkárnak, aki megragadta a férfi bőrkabátját és durván megrántotta.

– Ki maga? Miért követ? – kérdezte indulatosan, ám válasz helyett csak egy jobbegyenest kapott.

Megfordult körülötte a világ, ahogy elvágódott, szemei előtt fekete pontok ugráltak. A következő pillanatban keményen oldalba rúgták, és hirtelen komolyra fordultak az események, amikor egy hangtompítós pisztolycsővel nézett farkasszemet. Az ismeretlen alak fenyegetően tornyosult fölé, miközben az állát masszírozta, tekintete villámokat szórt, és Oszkár moccanni sem mert. Az idő szinte megfagyott, akárcsak a vér az ereiben. A fegyveres alak sietve körülnézett, majd dörmögött valamit görögül, aztán elővette a mobilját és készült felhívni valakit. Csak egyetlen pillantást vetett a készülékre, de Oszkárnak ez is elég volt. Ösztönösen cselekedett, akár egy sarokba szorított vad. Egyetlen rúgással sikerült elgáncsolnia a férfit, aki hangosan nyögve zuhant az oldalára, de Oszkár már rajta is volt, mialatt megpróbálta kicsavarni kezéből a pisztolyt.

Hosszú percekig dulakodtak így, ide-oda gurultak, mígnem a kopaszodó férfi gyakorlatilag talpra ugorva magával rántotta Oszkárt, aki a lendületet kihasználva meglökte ellenfelét és mindketten a bokrok közé estek. Ezzel egy időben a pisztoly olyan szerencsétlen szögbe került, hogy véletlenül elsült, mire az ismeretlen alak teste megrándult és elernyedt. Oszkár pár másodpercig fel sem fogta, mi történt, de aztán észrevette a férfi mellkasán terjedő vérfoltot.

– Jézusom! – kapta a szája elé a kezét, majd hátraugrott és körülnézett. Két család jelent meg a parkban gyerekekkel, de úgy tűnt, egyikük sem figyelt fel a halk pukkanásra, ami a lövés volt.

Oszkár visszafordult az idegen felé, majd remegő kézzel óvatosan megérintette a nyakát, hogy ellenőrizze a pulzusát. Semmi. A férfi már halott volt. Oszkárt pánik környékezte, iszonyatot és hányingert érzett, és bár baleset volt, mégis részt vett egy gyilkosságban. Nem tudta, mit tegyen, legszívesebben azonnal elmenekült volna a helyszínről, de kíváncsisága erősebbnek bizonyult. Tudni akarta, ki volt ez a fickó, ezért nekilátott átkutatni a zsebeit. Azonban a bőrkabát belső zsebe, akárcsak a többi, üres volt.

Megöltem valakit, és azt sem tudom, ki lehet! – motyogta Oszkár, és kiszáradt a torka, miközben rádöbbent tettének súlyosságára. Racionális gondolkodásának hatására – mielőtt futásnak eredt –, felkapta a gyilkos fegyvert és a zsebébe rejtette, aztán sietve elhagyta a tetthelyet. Nem akarta, hogy megtalálják az ujjlenyomatait, bár még nem tudta, hol szabadulhatna meg a pisztolytól. Akárhogy is, borzasztó dolgot tett, aminek súlyos következményei lesznek, ha elkapják. Még hallotta, amikor valaki felsikoltott, ahogy nem sokkal később felfedezték a holttestet.

NEGYEDIK FEJEZET

Kellett néhány óra, mire Oszkár valamelyest megnyugodott. A történtek teljesen felülírták a terveit. Egyértelmű volt, hogy ezek után nem mehetett a rendőrségre, hiszen azonnal letartóztatnák. Elvégre ő támadt a férfira, aki csak követte, bár valószínűleg sötét szándékkal eredt a nyomába. Egyáltalán mit keresett Lea házánál? Talán figyelték? Akkor viszont tudniuk kellett, hogy mi történt vele. Vagy csak véletlen egybeesésről lenne szó? Akkor miért követett, és mi volt a tényleges szándéka? Kérdések özöne, melyekre szintén választ kellett találnia.

Jelenleg a tengerparti sétány végén elhelyezkedő Operaház vörös épülettömbje előtt ücsörgött, az udvarát övező kerítés betonból készült alapzatán. Oszkáron kívül csak néhány horgász tartózkodott a helyszínen, akik figyelemre sem méltatták a férfit, de ezt nem is bánta. Tekintetével a párába vesző horizontot bámulta, miközben gondolatai örvényként kavarogtak a fejében. Azon töprengett, mi tévő legyen. Továbbra is eltökélt szándéka volt megtalálni Leát, ugyanakkor a gyilkosság nyomasztó súllyal nehezedett a vállaira, akár egy mázsás kő. Lelkiismerete folyamatosan gyötörte, józan esze tudta, hogy baleset volt, ám ez a kettősség viharként tombolt a lelkében. Félt és mégis elemezgetett, igyekezett a helyzetet minden lehetséges szögből megvizsgálni, számolva a következményekkel.

Lassan alkonyodott, az égen felragyogott az első csillag és Oszkár döntésre jutott. Meg kellett találnia Leát, csak ez számított! Ha szerencséje van, senki nem látta, amikor az idegen férfival dulakodott. Talán kamerák sem voltak a közelben, így nem azonosíthatták. Végül is baleset volt, önvédelemből cselekedett, nem állt szándékában kioltani egy életet. Akárhogy is, elhatározta, hogy befejezi, amit elkezdett. Ezentúl nyitott szemmel fog járni. Igen, így lesz a legjobb – biccentett, majd megtapogatta a zsebében lapuló kulcsot, amit Lea otthonában talált. Szüksége volt egy lakatosra, egy zárkészítőre, aki megmondhatta, miféle kulcs került a birtokába. Persze, ez már csak holnapra marad – jegyezte meg magában, miközben eszébe jutott, hogy a másik zsebében is tartott valamit.

A pisztoly tapintásától ismét idegessé vált. Nyugtalanul pillantott körbe, ám a horgászok rá sem hederítettek. Kihasználva a lehetőséget, Oszkár egy gyors mozdulattal előhúzta, aztán a vízbe hajította. Megkönnyebbült, ahogy a hullámzó tenger elnyelte a fegyvert. Megvárta, amíg besötétedett, csak ezt követően indult vissza a szállodába. Alig várta, hogy ágyba bújva kipihenje magát. Sejtette azonban, hogy álmatlan éjszakának néz elébe, mivel a halott képe újra és újra felbukkant a lelki sze