„Sok minden sikerülhet,
ha az embernek van hozzá mersze…”

Agatha Christie: Gyilkosság meghirdetve
(Réz Ádám fordítása)

1. FEJEZET

Phyllida Bright bosszús volt.

Szigorú pillantással méregette az előtte álló két fiatal nőt.

Az egyikük csuromvizes volt valamitől, aminek rendkívül kellemetlen szaga volt.

A másikat korom és hamu borította.

Sajnálatos módon mindketten az ő személyzetéhez tartozó cselédlányok voltak.

Egyikük sem volt elég bátor ahhoz, hogy a szemébe nézzen, sőt, úgy tűnt, mindketten reszketnek a haragjától való félelmükben.

Erre meg is volt minden okuk, mert mindkettőjükre komoly ledorongolás várt… Amint Phyllida biztos lehetett abban, hogy meg tudja állni nevetés nélkül. Nevetségesen néztek ki.

– Magyarázzátok meg, hogyan történhetett ez! – szólította fel őket Phyllida, miután összeszedte magát. – Ginny, először te.

Ginny, a mézszőke hajú, kissé sipító hangú szobalány szipogott, és hátratűrte az arcából a vizesen csöpögő haját. Általában makulátlan, keményített egyenruhája nedvesen, szégyenletes állapotban lógott a testén, és a sapkája is vizes mosogatórongyként szomorkodott a korábban rendesen feltekert hajkoronán.

– Hát én kimentem kiüríteni a vödröt a könyvtári kandalló kihamuzása után, és a következő pillanatban ő odajött, és rám öntött egy vödör mosogatólevet! – A hangján érződött a sírás, de a szeme szikrákat hányt, ahogy Mollyra, a mellette álló konyhalányra nézett.

– És ezért szükségesnek tartottad, hogy visszavágj, és egy vödörnyi hamut zúdíts rá – mondta Phyllida jeges hangon.

– Nem, asszonyom, az véletlen volt…

– Nem volt szándékos, Mrs. Bright – szabadkozott Molly komolyan, bár az ő hangja is elcsuklott a visszanyeldesett könnyektől. – Az utamba lépett, amikor éppen lendítettem a vödröt.

– Nem így volt! – tiltakozott Ginny. – Úgy tett, mintha nem látott volna, de tudom, hogy látott!

– Baleset volt, Mrs. Bright – mondta Molly bűnbánó hangon. – Esküszöm! – Nyilvánvalóan megpróbálta letörölni a hamu egy részét az arcáról, de ezzel csak rontott a helyzeten, mivel orcája és keskeny orra így teljesen koromfoltos lett. Csipkés sapkája, amely még mindig ott ült világosbarna haján, szintén egyfajta fészket képezett a hamu jelentős részének.

Egyetlen tüsszentés vagy fejbiccentés – vagy, ne adj’ isten, pukedli –, és még több szenny szóródik szét mindenfelé. Mi több, a hamu nyomai – a csöpögő vízről nem is beszélve – követték a két cselédlányt Phyllida nappalijába – ahová kétségkívül Dobble úr irányította őket.

Phyllida egészen biztos volt abban, hogy szándékosan küldte be hozzá a lányokat, mert Mallowan Hall – Agatha Christie és férje, Max Mallowan otthonának – komornyikja utálta a nyomott mintás szövetet és a csipkét. Phyllida tehát nem ringatta magát abba az illúzióba, hogy „véletlenül” küldte Mr. Dobble a piszkos, rendetlen cselédlányokat a nappalijába. Bizonyára ez is egyike volt a nem is olyan finom próbálkozásainak, hogy tönkretegye – vagy legalábbis megrongálja – a virágmintákat és a csipkéket.

És valószínűleg arra is, hogy megzavarja Stiltont és Rye-t, a macskáit. Jelenleg Stilton óvatosan ült Phyllida kedvenc foteljének háttámláján. Rye, szokásához híven, mindenkit lenézve trónolt a detektívregényekkel és kertészeti, háztartási, divat- és számtalan más érdekes témájú szakkönyvvel teli könyvespolc tetején.

Molly folytatta:

– Valóban baleset volt, Mrs. Bright. És aztán ő…

– Nem baleset volt! – kiáltotta Ginny, miközben könnyek csordultak ki a szeméből. – Szándékosan tette! Az egész azért van, mert…

– Nem volt szándékos! – vágott vissza Molly, és elfordította a fejét, hogy gyilkos pillantást vessen a másik lányra… És már kész is volt a baj: a sapkája éles szögben megbillent, és a maréknyi hamu elszabadult. A korom szanaszét szóródott mindenfelé.

Phyllida hátralépett, ahogy a szürke törmelék szétszóródott a levegőben… jó része a padlóra, a Ginnyről csöpögő víztócsába hullt.

– Kifelé! – parancsolta Phyllida, a fogait összeszorítva, hogy ne nevessen. Micsoda kutyakomédia! – Szedjétek rendbe magatokat, de azonnal, aztán mindketten visszatértek, és rendbe teszitek ezt a szobát és a folyosót. Nem beszéltek senki mással, nem lődörögtök, és tíz percen belül keményített, vasalt egyenruhában, munkára készen tértek vissza. – A házvezetőnő célzatosan a halvány rózsaszín ruhája keményített fehér gallérjára tűzött órára nézett.

Ginny és Molly elmenekült, sajnos még több csöpögést és hamut hagyva maguk után.

Phyllida nézte a rendetlenséget az egyébként vidám és makulátlan, rózsaszín és sárga színekkel díszített nappalijában. Mindenütt hamu volt, a hely bűzlött attól a szennyes létől, ami Molly vödrében volt, és most a víz és a korom egy leveses-iszapos pocsolyát alkotott az íróasztala előtti szőnyegen. Sóhajtott, a vidámság utolsó szikrái is elillantak.

A legszívesebben megölte volna Dobble urat. És tekintve, hogy mennyi ideje dolgozott Agatha Christie otthonában, valamint, hogy a detektívregény-írónő barátja és bizalmasa is volt, Phyllidának sok ötlete volt, miként tehetné ezt meg… kreatívan és fájdalmasan.

Sőt, kétség sem fért hozzá, hogy meg tudná alkotni a tökéletes bűntényt, ha arra kerülne a sor. Még szeretett Hercule Poirot-ja, Agatha legjobb detektívje sem lenne képes megoldani egy Phyllida Bright által elkövetett gyilkosság rejtélyét.

De ahelyett, hogy engedett volna az alantas késztetésnek, hogy elkapja a komornyikot, és leszúrja egy levélbontóval, vagy megfojtsa egy kötényzsinórral (a méreg egyszerűen túlságosan kíméletes opció lett volna ebben a helyzetben), Phyllida ismét összeszedte magát. Az önuralomért folytatott gyarló küzdelemben Stilton, a szürkéskék csíkokkal tarkított, bolyhos, fehér macska segített neki, aki a hasonló színű sajtról kapta a nevét. Phyllida az ölébe vette a macskát, és egy pillanatra a puha bundába temette az arcát.

Nagyon nehéz nap volt ez a mai. És még csak három óra volt. Hála az égnek, hogy még nem érkezett meg az új porszívógép, különben még nagyobb lett volna a felfordulás a háztartásban.

– Igen – motyogta a macska nyakába –, nagyon is biztos vagyok benne, hogy szándékosan tette.

Általában Phyllida és Dobble úr elég jól kijöttek egymással. Mindkettőjüknek ugyanaz volt a céljuk: Mallowan Hallt úgy vezetni, hogy Agatha asszony és Max úr jól érezze magát, elégedett és büszke legyen. Mr. Dobble volt a felelős az inasokért és a kinti személyzetért – a sofőrért, a kertészért és a karbantartókért –, Phyllida területe pedig a ház volt, beleértve a cselédeket és a konyhát. Általában konfliktus nélkül oldották meg a rájuk bízott feladatokat.

De néha-néha ő és a komornyik nem értettek egyet. Éppen ma reggel volt egy kis vitájuk arról, hogy el kell-e mozdítani a masszív diófa állóórát, hogy le lehessen mosni a mögötte lévő tapétát.

Phyllida ragaszkodott hozzá, hogy elmozdítsák. Hogy a csudába lehetett volna elvárni, hogy elég jól megtisztítsák a területet anélkül, hogy be tudnának nyúlni mögé és alá?

De Dobble úr, aki általában ugyanolyan igényes és alapos volt, mint ő, nem látta jónak, hogy a két inas, Stanley és Freddie időt szakítson a monstrum elmozdítására.

Phyllida és a komornyik meglehetősen indulatos vitát folytattak erről – szerencsére az utóbbi irodájának magányában –, majd Dobble úr egy meglehetősen éles fordulatot véve széttárta a kezét. Azt javasolta, hogy az órát ne csak áthelyezzék, hanem teljesen távolítsák el a helyéről, és vagy adják el, vagy semmisítsék meg egy baltával, amit ő maga ajánl fel a célra… Ez a válasz nemcsak nevetséges és tőle merőben szokatlan volt, hanem rendkívül haszontalan is.

Ekkor Phyllida megfontoltan kivonult a komornyik irodájából egy csésze frissítő Earl Grey kedvéért. Vagy ez, vagy felemeli a hangját, amit ritkán engedett meg magának… Még akkor sem, amikor Harvey Dobble utasítása nyomán rendetlen, piszkos-sáros cselédlányok szállták meg a nappaliját.

Ehelyett belekortyolt a teába – amelyből sajnos hiányzott az általa kedvelt rozswhisky –, majd Eltonért csengetett.

Elton volt Mr. Max lakája, de ritkán volt nagyon elfoglalt ebben a szerepkörben, ehelyett gyakran hívták segítségül más, inast igénylő háztartási tevékenységekben. Valójában Max úr és Agatha asszony éppen Londonban tartózkodott, és Elton egyszerűen azért maradt hátra, mert a gazdája nem látta szükségesnek, hogy velük tartson. Ez nem volt meglepő, hiszen Max úr régész volt, és eléggé hozzászokott ahhoz, hogy az ásatásokon gondoskodjon saját magáról. Elton csak azért csatlakozott a Mallowan Hall személyzetéhez, mert Phyllida nemrégiben bebizonyította, hogy ártatlan egy gyilkosságban, mindeközben azonban feldühítette az előző főnökét, aki dühében elbocsátotta Eltont. Max úr volt olyan kedves, hogy felvegye, bár Phyllida nem egyszer gondolta úgy, hogy egy lakáj felesleges a munkaadója számára.

Elton, miután Phyllida behívatta, azt mondta, természetesen nagyon szívesen segít az óra elmozdításában. És ez volt az, döbbent rá túl későn, amivel elrontotta a dolgot.

Ha egyszerűen kihagyta volna Eltont az egész helyzetből, sem Ginny, sem Molly nem találkozott volna ma vele… és akkor a két szobalánnyal nem történt volna „véletlenül” ez a baleset. Phyllida egyetlen percig sem gondolta, hogy az incidensek oka egyszerű ügyetlenség vagy figyelmetlenség volt.

A cselédlányok mindannyian a jóképű és úriemberként viselkedő Elton után sóvárogtak, és próbálták felhívni magukra a figyelmét, amióta csak belépett a háztartásba. És szegény Stanley, az inas, akit Elton akaratlanul is letaszított a cselédlányok kedvencének trónjáról, most zavart arckifejezéssel téblábolt a házban. Szerencsére a két fiatalember nem süllyedt odáig, hogy úgy viszálykodjon, mint a cselédlányok ma – legalábbis egyelőre még nem.

A szerelem – különösen a fiatalkori szerelem, és még inkább a fiatalkori rajongás – elkerülhetetlen volt egy fiatalabb személyzetből álló háztartásban.

Phyllida leengedte Stiltont a hangulatos, aranyozott fotel sárga és tavaszi zöld virágmintás kárpitjára – amelyet a korom és a mosogatólé Dobble úr próbálkozásai ellenére is érintetlenül hagyott. Alig emlékezett arra, hogy ilyen fiatalon ennyire belebolondult volna egy férfiszemélybe – és még ha így is volt, soha nem süllyedt volna odáig, hogy egy vélt vetélytársát leöntse moslékkal vagy korommal.

Sokkal finomabban oldotta volna meg a helyzetet.

A régen elfeledett emlékek villanásai mosolyra késztették, miközben megkerülte a szőnyegbe ivódó iszappocsolyát. Ó, biztosan finomabban csinálta volna, minthogy egy vödör hamut dobjon valakinek a nyakába.

Ahogy kilépett a kis lakosztályából, Phyllida hallotta a sietős lépteket, amelyek a hátsó lépcsőn dübörögtek lefelé a padlásról, ahol a cselédek szobái és mosdói voltak. A zöld bársonnyal kárpitozott ajtó, amely elválasztotta a cselédek folyosóit a ház „nyilvános” részétől, kilendült, és Molly és Ginny rontott ki mögüle.

Phyllida látta, ahogy eközben Molly könyöke Ginny oldalába nyomódik, Ginny térde pedig hátulról Molly lábának ütközik, amitől az utóbbi megbotlik. Molly összeszedte magát, és szikrázó tekintettel rohant, hogy utolérje a másik cselédlányt.

De, ami a csetepaté folytatásává alakulhatott volna, azonnal véget ért, amint Molly meglátta Phyllidát. A szeme tágra nyílt, és egyenes vállakkal, a kezét maga előtt összefogva megtorpant. Ginny majdnem ugyanilyen gyorsan változtatott irányt és szándékot, és így Phyllida két lihegő, de takarosan öltözött és fésült fiatal nővel találta szemben magát.

Hosszú, kínos csend után – amely alatt Phyllida elfojtott egy elkeseredett mosolyt – megszólalt:

– Csalódtam mindkettőtökben, hogy rangidős cselédlány létetekre ilyen példát mutattok a többieknek. És mindezt egy férfi miatt. Ó, ne higgyétek, hogy nem tudom, mi idézte elő a ma délutáni összecsapásotokat – folytatta, amikor Ginny tiltakozásra nyitotta a száját. – Hidd el, ha azt mondom, a férfiak egyszerűen nem érdemlik meg, hogy ennyi energiát pazaroljatok rájuk. Most pedig takarítsátok fel a rendetlenséget, amit csináltatok!

Ezzel szépen megfordult és elsétált.

Itt volt az ideje, hogy Mr. Dobble-lal foglalkozzon.

De mielőtt Phyllida elindulhatott volna a komornyik felé – aki valószínűleg éppen a kamrájában bujkált, és a mesteri tervén kuncogott, hogy elpusztít minden virágmintás és csipkés holmit a házban –, az első inas megszólította.

– Mrs. Bright – mondta Stanley, és odasietett hozzá. Jóképű fiú volt, és mielőtt Elton megjelent a színen, komolyan kihasználta ezt azzal, hogy felháborítóan flörtölt a cselédlányokkal. Most már visszafogottabbá vált, és ha Phyllida jól látta, sebet kapott a szívére Ginny Elton iránt tanúsított feltűnő érdeklődése miatt. – Ez most érkezett.

– A porszívócég küldeménye? – kérdezte Phyllida, de aztán meglátta a vastag, drága borítékot. Biztosan nem a Vac-Trictől jött, amelynek ma kellett volna egy vadonatúj porszívógépet leszállítania Londonból.

– Nem hiszem, asszonyom – felelte Stanley. – De azt hallottam Mr. Wheatley-től, hogy van egy híd az innen Londonig vezető úton, ami járhatatlan, és ez nagy zűrt okoz a forgalomban. Úgy gondolják, még egy napba telhet, mire megjavítják.

– Értem. Akkor ez valószínűleg megmagyarázza a késést.

Stanley megköszörülte a torkát, és egyik lábáról a másikra lépett.

Phyllida ránézett.

– Van még valami, Stanley?

– Ööö… igen, asszonyom. Én… én csak azt akartam mondani, hogy szívesen segítettem volna elmozdítani az állóórát, asszonyom. Csak Mr. Dobble megint a teás- és kávéskannák fényesítésével bízott meg.

– Természetesen, Stanley. Biztos vagyok benne, hogy Dobble úrnak megvolt rá az oka. – Nyilvánvalóan az, hogy őt bosszantsa.

– Köszönöm, asszonyom – mondta az inas, majd enyhén meghajolt.

Phyllida bólintott, majd a vastag, krémszínű borítékra fordította a figyelmét. Meglepődve vette észre, hogy a borítékon nincs címzés, csak annyi állt rajta: Mallowan Hall. Kék viasz zárta le, de a lenyomaton nem volt címer vagy pecsét.

– Milyen különös – mormogta, majd az inas után szólt. – Stanley, ki kézbesítette ezt? Mondott bármit, hogy kinek szánták?

– Nem, asszonyom – felelte a férfi, és visszafordult. – Csak átadta és elment, mielőtt megkérdezhettem volna. Biciklivel volt.

– Rendben van – felelte Phyllida. Alaposabban megvizsgálta a borítékot, de nem talált semmit, ami arra utalhat volna, hogy kitől van, vagy kinek szól az üzenet.

A Dobble úrral kapcsolatos problémát egyelőre félretéve, Phyllida útjára engedte Stanley-t, és úgy döntött, hogy minden bizonnyal meg tudja indokolni a boríték felnyitását. Elvégre, ha valaki címzés nélküli borítékot küld, számíthat arra, hogy azt bárki kinyithatja. Ha Mrs. Agathának vagy Mr. Maxnak szóló üzenet van benne, akkor felhívhatja őket Londonban, és elmondhatja nekik.

Egyetlen lap volt a borítékban, ami meghívónak tűnt. Phyllida szeme elkerekedett, amikor elolvasta a ráírt szavakat:

MEGHÍVÓ

Gyilkosság fog történni

Ma este

Pontban 19 órakor

Beecham Ház

Választ kérünk

2. FEJEZET

Milyen rendkívüli, gondolta Phyllida, miközben elolvasta a különös meghívót. Azonnal kíváncsivá vált, ugyanakkor meg is rémült.

Ez valamiféle játék akart lenni?

Vagy egy figyelmeztetés?

Talán egy újságíró vagy egy másik detektívregény-író ügyetlen – bár kreatív – kísérlete, hogy felkeltse Agatha asszony figyelmét?

Vagy fenyegetésnek szánták? És ha igen, kit akartak megfenyegetni?

És ami még fontosabb, kinek szólt a meghívás Mallowan Hallban? Valakinek konkrétan, vagy mindenkinek?

Tekintettel arra, hogy az elmúlt hónapokban számos gyilkosság történt Mallowan Hallban és a szomszédos faluban, csak remélni tudta, hogy ez csupán játék, vagy valamiféle tréfa lesz. És bár Phyllida megszállottan rajongott a detektívregényekért, nagyon is pontosan tudatában volt annak, hogy a gyilkosságból, sőt, bármilyen halálesetből ízléstelenség tréfát űzni.

Még mindig elgondolkodva a folyosón a telefonhoz sétált, és pillanatokkal később már hívta is Agatha asszony és Max úr londoni otthonát. Közeledett a teaidő, így feltehetően már otthon tartózkodtak.

– Nahát, helló, Phyllida! – szólt Agatha vidám hangja a vonalban. – Minden rendben van odahaza Devonshire-ben?

Phyllida biztosította barátját és munkaadóját, hogy Mallowan Hallban minden a legnagyobb rendben van, a zilált cselédlányok és a szerencsétlenségeik ellenére. Aztán elmesélte Agathának a címzett nélkül érkezett meghívást.

– Gyilkosság meghívásra? – kiáltott fel Agatha. – Nahát, ez egészen rendkívüli, nem igaz?

Mivel Phyllida pontosan ugyanerre gondolt, egyetértően hümmögött. – Nem tudom eldönteni, hogy ez valami tréfa vagy játék… vagy valami sokkal baljósabb.

– Természetesen részt fogsz venni – közölte Agatha, ellentmondást nem tűrő hangon. Amikor Phyllida tiltakozni kezdett, határozottan leintette. – Nos, valakinek el kell mennie, és mivel Max és én Londonban vagyunk, és mint tudod, engem egyáltalán nem érdekelnek a valóságos gyilkosságok, persze az ember nagyon reméli, hogy valójában nem is következik be ilyesmi, de manapság sosem lehet tudni, vitathatatlanul te vagy a legalkalmasabb személy arra, hogy részt vegyél egy gyilkosságon. – Kurtán felkacagott. – Elvégre kezdesz vetekedni az én sznob kis Poirot-mal, ha gyilkosságok felderítéséről van szó, nem igaz?

Mivel senki sem volt a közelben, aki láthatta volna, Phyllida nem tudta megállni, hogy ne élvezze egy kicsit a dicsérő szavakat. Hogy őt Hercule Poirot-hoz hasonlítják, az a legnagyobb bók volt.

Agatha hangja elgondolkodóbbra váltott, tovább töprengett.

– Egy gyilkosság bejelentve… milyen rendkívül érdekes, a maga hátborzongató módján.

– Reméljük, nem igazi gyilkosságról van szó – emlékeztette Phyllida.

– Talán egy olyan gyilkos-játék lesz – mondta Agatha. – Ahol mindenki az asztal körül ül, és egyvalaki a gyilkos, aki rákacsint az emberekre, hogy „megölje” őket, és meg kell próbálni kideríteni, ki az.

– Remélem, hogy ez a magyarázat – válaszolta Phyllida, de munkaadója elgondolkodó hangjából rájött, hogy Agatha már nem csak az aktuális kérdésen töpreng.

– Képzeld csak el! Egy gyilkosságot előre jeleznek; vagy meghirdetik! Gyilkosság meghirdetve… nahát, ez igen érdekes címe lenne egy könyvnek, nem igaz? Te jó ég! Miért nem jutott ez előbb az eszembe? – Bár a telefonvonal kissé zúgott, Phyllida hallotta, ahogy Agatha az egyik, mindig a keze ügyében lévő jegyzetfüzete után kotorászik. A helyzet ellenére sem tudta elfojtani a mosolyát. A munkaadója sok hétköznapi beszélgetésből merített ihletet a detektívregényeihez mindenütt.

– Egy ilyen cím bizonyára feltűnést keltene – mondta Phyllida. Tudta, hogy nem szabad félbeszakítania Agathát, amikor éppen jegyzetel.

– Igen, igen, ezt le kell jegyeznem, nehogy elfelejtsem… egy gyilkosságot előre meghirdettek. Talán még egy apróhirdetést is fel lehetne adni – motyogta. – Az nagy feltűnést keltene, nem igaz? Különösen, ha egy kis faluban történne, ahol mindenki kap újságot.

– Azt hiszem, igen – értett egyet Phyllida. Várt néhány pillanatig, amíg Agatha jegyzetelt.

– Rendben van. Igen. Ez egészen jó. Egészen érdekes – mondta Agatha, még mindig kissé elgondolkodva. Aztán mintha összeszedte volna magát. – Nos, hol is tartottunk? Ó, igen, a gyilkosságnál. El kellene menned rá, Phyllida. Sőt, ragaszkodom hozzá, hogy részt vegyél rajta. Csak hogy megtudd, miről van szó.

– A meghívó szerint a helyszín a Beecham-ház – mondta Phyllida, megkönnyebbülve, hogy ismét teljes mértékben élvezheti barátja figyelmét. – Ismered az ottaniakat?

– Beecham-ház… nos, ők újak, nem igaz? Ha jól emlékszem, most vették ki a házat. Nem tudom felidézni a nevüket… a fenébe, már így is túl sok gyanúsított neve van a fejemben, és Max nincs itthon, így nem kérdezhetem meg tőle. De biztosan könnyedén megtudhatsz róluk többet is. Tudom, hogy a földszintiek beszélgetnek egymással a házak között – mondta Agatha kuncogva. – Feltételezhetjük, hogy a cselédjeid már beszéltek az ő cselédjeikkel, és minden pletykát tudnak.

Phyllida hajlott arra, hogy egyetértsen. Természetesen hamarosan beszélni fog a személyzetével, hogy kiderítse, mit tudnak a Beecham-ház új lakóiról.

– Akkor te és Max úr még nem találkoztatok az új lakókkal?

– Nem, nem, nem hiszem… – Agatha hangja elcsuklott. – Gondolod, hogy azért akartak meghívni minket, hogy megismerkedjenek velem?

Agatha volt a leghíresebb személy a szomszédos faluban, Listleigh-ben és a környékén. Emellett azonban rendkívül vehemensen védte a magánéletét, különösen a hírhedt tizenegy napos eltűnése óta, amely az első férjétől, Archie-tól való nehéz válás során esett meg. Azóta kerülte a nyilvánosságot, és csak ritkán adott interjút a sajtónak – Phyllida teljes mértékben megértette ezt az álláspontot.

Ha valakinek rejtélyes vagy megkérdőjelezhető események történtek a múltjában, hajlamos lehetett névtelenségre törekedni… talán még annak árán is, hogy vidékre költözik, és szolgálatba áll.

– Gondoltam, felhívok néhány másik közeli házat, hátha ők is kaptak hasonló üzenetet – válaszolta Phyllida, és egy pillanatra elgondolkodott, hogy vajon ezért van-e Dobble úr ilyen borzalmas hangulatban. Talán Billdop úr úgy döntött, hogy a heti sakkpartijuk helyett inkább a gyilkosságon vesz részt. De ezt azonnal elvetette, mint valószínűtlen lehetőséget. A rendszeres sakkjátszma olyan biztosan a heti programjuk része volt, mint az, hogy december huszonötödikén karácsony van.

– Kitűnő terv. Reméljük, a meghívás nem korlátozódott a Mallowan-házra – jegyezte meg Agatha szárazon.

– Remélem, hogy nem – felelte Phyllida. – El sem tudom képzelni, mit fognak gondolni, ha én érkezem a híres Agatha Christie helyett.

– Ó, az elég szórakoztató lesz – mondta Agatha nevetve. – Bárcsak én is ott lehetnék, hogy lássam! Ugye holnap felhívsz, és mindent elmesélsz?

– Természetesen – válaszolta Phyllida. És ebben a pillanatban döbbent rá, hogy kevesebb mint három óra múlva el kell indulnia a „gyilkosságra”, és addig még számos feladat várt rá.

Ennyit a nyugodt estéről a nappalijában egy detektívregény és a macskái társaságában.

– Hogy min vesz részt? – kérdezte döbbenten Dobble úr. Ahogy kihúzta magát, magas, karcsú teste még a szokásosnál is karót nyeltebbnek tűnt. A bal füle fölött a szőrtelen fejbőrén lévő sekély horpadás ma még hangsúlyosabban látszott. – Hát ez nevetséges, Mrs. Bright. Ugye nem gondolja, hogy…

– Talán szívesen venne részt helyettem az összejövetelen? – érdeklődött Phyllida rendkívül kedves hangon. – Ó, majdnem elfelejtettem… ma este sakkozik a tiszteletes úrral. Nyilvánvalóan mással lesz elfoglalva.

Dobble úr pillantása valahol a némán halálos és a fájdalmas között volt.

– Ma este nem látogatom meg a tiszteletest – mondta mereven.

Phyllidának sikerült lepleznie a meglepettségét. Nyilvánvaló volt, hogy valami nem stimmel.

Ennek ellenére nem válaszolt erre a kijelentésre, hanem inkább elraktározta a fejében ezt a kis információt. Talán ez volt a magyarázat Dobble úr korábbi, szokatlanul kiszámíthatatlan és abszurd viselkedésére.

– Mindenesetre Agatha asszony kérte, hogy vegyek részt az… ööö… eseményen a Beecham-házban – folytatta. – Úgy tudom, új lakók költöztek oda. Tudna róluk bármiféle információval szolgálni?

Úgy tűnt, Dobble úr megkönnyebbült a témaváltás miatt.

– Jeremy Trifle ott a komornyik már évek óta. Úgy tudom, hogy az új lakók csupán bérlik a helyet, és más személyzetet is hoztak.

– Tudja a nevüket, vagy bármilyen más információt a háztartásról? – érdeklődött Phyllida.

– Azt hiszem, Wokesley a nevük – felelte Dobble, majd elgondolkodva összevonta a szemöldökét. – És talán valamiféle színházi ember a ház ura. Igen, azt hiszem, ezt mondta Trifle úr. Egy színházi fickó… de valami birkákkal kapcsolatos üzlete is van, ha jól emlékszem.

Színházi? Nos, ez illett a drámai gyilkossági meghívóhoz. A birkás elemet azonban nem tudta hova tenni.

– Talán felhívhatná, hogy megtudja, másokat is meghívtak-e, vagy csak Mrs. Agathát és Mr. Maxet – jegyezte meg, jól tudva, hogy a munkaadóik nevének említése minden érvelést érvénytelenít, amivel a férfi esetleg előállna, hogy ellenkezzen vele. – Agatha asszony attól tart, hogy ezt csupán azért találták ki, hogy vele összeismerkedjenek.

– Gondolom, megtehetem – felelte Dobble úr fahangon.

– Az nagyon hasznos lenne. Hat órakor indulok, hogy időben odaérjek. Természetesen szükségem lesz az automobilra – tájékoztatta Phyllida.

– Persze, hogy szüksége lenne rá – válaszolta a komornyik, miközben az ajkát úgy összeszorította, mintha valami savanyúságot kóstolt volna. – Van egy kerékpár is, Mrs. Bright. Nem óhajtja igénybe venni azt a közlekedési módot?

– Természetesen nem. – Phyllida felállt a helyéről az íróasztallal szemben, ahol kínálás nélkül letelepedett.

– És mi a helyzet azzal a porszívógéppel? – kérdezte a férfi lenézően.

Dobble úr egyáltalán nem volt híve semmiféle olyan eszköznek, amely megkönnyítené vagy hatékonyabbá tenné a személyzet munkáját. Talán ezért is volt olyan eltökélt, hogy az állóórával kapcsolatban keresztbe tegyen Phyllidának: teljesen feldúlta a porszívógép érkezése miatt támadt izgalom és borzongás. A cselédlányok hetek óta csak erről beszéltek – meg persze Eltonról.

– Még nem érkezett meg, ahogyan azt bizonyára ön is jól tudja – válaszolta a nő.

– Valóban… mert egészen biztos vagyok benne, hogy a hangja a ház minden szegletébe elhallatszana. – A férfi arckifejezése éppoly mogorva volt, mint a szavai.

– Nos, majd kiderül, ha megérkezik, nem igaz? – felelte Phyllida vidáman. – Még egy dolog, Dobble úr. Ha a jövőben incidens következne be a személyzet tagjai között, minden érintettnek az lenne az érdeke, hogy az illetőket ne zilált állapotban küldje a lakosztályomba.

– Jaj, jaj! – felelte Dobble úr nyilvánvalóan hamis bocsánatkérő hangon. – Hogy lehettem ilyen figyelmetlen? Ez bizonyára elég nagy katasztrófát okozhatott.

– Cseppet se aggódjon! – válaszolta a nő. – A szalonomban a virágmintás drapériák és a csipke minden darabja érintetlen maradt.

A férfi arckifejezése elkomorult, majd megenyhült.

– Ez remek hír. – Mr. Dobble tekintete feljebb vándorolt, majd valahová a nő szeme fölé szegeződött, gyanakvó csillogással. – Te jó ég, Mrs. Bright. Csak nem egy kis hamu került a hajába? Ó, istenem. Bizony az! Jobb, ha nem rázza a fejét, mert még a szemébe kerülhet.

Phyllida elhallgatott, és vadul küzdött a pírral, amiről tudta, hogy elöntötte fehér arcbőrét. Bár nem voltak szeplői, amelyek gyakran kísérték a vörös hajat, a bőre világos volt, és mindig azzal fenyegette, hogy elárulja az érzelmeit.

– Természetesen – válaszolta, majd lazán a haja felé intett. – Ez is világosan mutatja az álláspontom megalapozottságát. Ki tudja, legközelebb a rendetlenkedők talán inkább a maga irodájába találják meg az utat. – És ezzel a célzott fenyegetéssel királynői módon kivonult a szobából.

Egyenesen a legközelebbi tükörhöz ment, és elborzadt a személyén látható rendetlenségtől. Mollynak valahogy sikerült egy jó adag hamut juttatnia Phyllida világos, élénk színű hajára. Egyedi árnyalatú eperszőke volt, amely inkább a rózsaszínes-vörös felé hajlott. A szín, valamint az újonnan vágatott divatos, állig érő frizura megdöbbentette a komornyikot, aki szerint minden nőnek úgy kellene öltözködnie és fésülködnie, mint a gyászoló Viktória királynőnek.

Mivel a királynő már régen halott volt, és Phyllida fütyült Dobble úr véleményére a divatot illetően, igyekezett hullámos haját csillogó fésűkkel vagy tűkkel rendben tartani, ahelyett, hogy sapkával takarta volna, ahogy azt a komornyik bizonyára kívánta.

Sajnos a férfinak igaza volt, amikor azt javasolta, hogy ne rázza a fejét, mert egy barackmag nagyságú hamucsomó ült bizonytalanul egy fürtön, közvetlenül a bal szemöldöke fölött. Magában motyogva óvatosan eltávolította a szennyeződést, hálát adva, hogy senki más nem látta őt ilyen rendezetlen állapotban. Különösen Bradford, a sofőr nem.

Neki bizonyára bőven lett volna mondanivalója a házvezetőnő zilált állapotáról. A gondolat, hogy a gépkocsin vele kell utaznia a Beecham-házba, még jobban elrontotta a kedvét.

Phyllida átcsöngetett Rollingbroke-ékhoz a Wilding House-ba, majd Miss Pankhursthöz, a városi fűszereshez. Mindkét háztartás ugyanúgy megkapta a furcsa meghívót, és úgy tűnt, hogy a lakók részt is vesznek a rendezvényen.

Meggyőződve arról, hogy a bejelentés nem csak csel volt, hogy megismerkedhessenek Agatha Christie-vel, Phyllida visszatért a nappalijába, ahol azt találta, hogy Ginny és Molly ott jártak, és már távoztak is, és minden újra rendben volt, kifényesítve, kisöpörve, felmosva.

Hogy mihez kezdjen velük és a rivalizálásukkal, az más kérdés volt, amivel később még foglalkoznia kellett, de egyelőre bőven volt tennivalója az indulás előtt.

Valaki kopogott a nyitott ajtó szélén.

– Mrs. Bright?

– Gyere be! – mondta, és elhelyezkedett az íróasztal mögötti székében.

Molly volt az, és egy tálcát hozott. Phyllida gyanította, hogy bocsánatkérésről van szó, mert a tálcán nemcsak egy kis rózsaszín teáskanna és egy hozzá illő csésze volt finom porcelánból, hanem egy sor sütemény is, köztük valami, amit ma korábban nem látott a konyhában: egy eperkrémes péksütemény. Az egyik kedvence, ahogy Mrs. Puffley, a szakácsnő és mindenki más is jól tudta.

A tálcán két hüvelykujjnyi méretű macskakeksz is volt.

Ez határozottan bocsánatkérés volt.

– Köszönöm – mondta élénken. – Tedd le oda, ha megkérhetlek.

Phyllida nagyon ügyelt arra, hogy ne mutasson semmilyen kivételezést a személyzete tagjai iránt, de magában elismerte, hogy Molly valójában az egyik kedvence. A fiatal nő általában figyelmesen, rendesen és hatékonyan végezte a munkáját, és csak ritkán pletykálkodott. Ha őszinte akart lenni, Ginny is a kedvence volt – ugyanezen okokból. Éppen ezért Phyllidát különösen bosszantotta a kettejük rivalizálása.

– Igen, asszonyom – mondta Molly egy gyors pukedlivel. Tette, amit mondtak neki, és éppen távozni készült, amikor Phyllida megállította.

– Molly, tudsz valamit az új családról odafent a Beecham-házban?

A megkönnyebbülés hulláma söpört végig a fiatalabb nő arcán, és a válla lefelé ereszkedett a fülétől, ahová eddig a feszültségtől felhúzva tartotta. – Igen… úgy értem, igen, asszonyom.

– És…? – firtatta Phyllida, amikor Molly habozott.

– Nos, Mrs. Bright, úgy hallottam, elég kedvesnek tűnnek – bár nem olyan kedvesnek, mint Mrs. Agatha és Mr. Max. Egy férfi és a felesége. Gyerekek nincsenek, vagy legalábbis itt nincsenek. Wokesley a nevük.

– Mit gondol róluk a személyzet? – faggatta tovább Phyllida, miközben a kelleténél bőségesebb mennyiségű cukrot tett a teájába. De ez egy nagyon fárasztó nap volt, és éppen arra készült, hogy részt vegyen valamilyen gyilkosságon – egy nőnek ilyenkor mégiscsak szüksége van valamilyen táplálékra.

– A házvezetőnő Londonból jött, a cselédek pedig többnyire idevalósiak – válaszolta Molly. – Louise, aki Gothing Hallban volt, most ott szolgál, első szobalányként, és azt mondja, minden rendben van, és nem is olyan rosszak, más urakhoz és úrnőkhöz képest. De elmesélte, hogy egyszer a feleség bátyja látogatóban volt, és ő egy kicsit tapogatósnak bizonyult, úgyhogy azért vigyáz, nehogy egyedül találhassa bárki a hálószobában, miközben lepedőt cserél, amikor ez a testvér is ott van.

Phyllida szája ingerülten megfeszült. Ha volt valami, amit nem tűrt, az a „tapogatós” férfi volt a háztartásban. Vagy bárhol máshol. Ettől eltekintve ott volt az a kérdés is, hogy az első szobalány miért cserél lepedőt a hálószobában.

– Van még valami, amit említett?

– Nem, asszonyom. Nem igazán. A házvezetőnő… nos, Louise szerint rendben van, bár egy londoni ügynökségtől jött, és úgy tűnik, semmit sem tud a vidéki életről. Az inas pedig túl alacsony ahhoz, hogy ezt a munkát végezze, de azért ott van. – Molly megvonta a vállát. Aztán az arckifejezése csodálkozóvá és zavarodottá vált. – Asszonyom, ön tudta, hogy Opal inas akar lenni?

Phyllida nem tartott szünetet a mozdulatban, ahogy az ajkához emelte a teáscsészét, de a szemöldöke meglepetten felszaladt.

– Valóban?

Opal Stamm viszonylag új jövevény volt a háztartásban. Ő váltotta Rebeccát, a konyhalányt, akit alig egy hónapja gyilkoltak meg a Mallowan Hall mögötti gyümölcsösben. Opal robusztus, szorgalmas, tizennégy éves, komoly természetű lány volt. Ha Phyllida hajlamos lett volna a kivételezésre, valószínűleg Opalt is a kedvencei közé sorolta volna, mert a lány kifogástalanul végezte a konyhai feladatokat. Emellett figyelmes és ápolt volt, és némi ész is szorult a fejébe.

Molly a fejét rázta az elképzelés furcsasága miatt.

– Mondtam neki, ugye, hogy egy lány nem lehet inas, de nem hallgat rám. Beszélnie kell vele, Mrs. Bright. Nézegette Freddie libériáját a mosókonyhában, maga elé tartotta, mert majdnem egyforma a méretük, és arra gondoltam magamban, hogy ha nem lennék itt, akkor felvenné, ha nem látnám, biztos felpróbálná.

– Jól van, Molly. Köszönöm az összes információt. Mostanra már biztosan szükség van rád a konyhában. – Phyllida nyomatékos pillantást vetett rá. – Még ha Agatha asszony és Max úr nincsenek is itt, a vacsorát akkor is el kell készíteni és fel kell szolgálni.

– Igen, Mrs. Bright. – Molly szabályosan meghajolt, majd távozott.

Phyllida elosztotta a macskamentás finomságokat Stilton és Rye között, akik közül az utóbbi kegyesen leereszkedett a könyvespolcról. Ezután élvezettel elfogyasztotta az eperkrémes süteményt… és mindeközben végig a gyilkossági bejelentésen gondolkodott.

Akár játékra, akár valamiféle színházi előadásra kerül majd sor, egy dolog biztos: a Beecham-házban aznap este biztosan megjelennek a meghívott vendégek.

– Gyilkosságról van szó, Mrs. Bright? – kérdezte Bradford, miközben Mallowanék Daimler szedánját lenavigálta a felhajtón. Néhány perccel múlt hat óra. – Ez pont önhöz passzoló téma.

Phyllida, aki az első ülésen találta magát, ahelyett, hogy a hátsó ülésen ült volna, ahol úgy tehetne, mintha meg sem hallaná az ilyen banális megjegyzéseket, úgy döntött, mindenképpen figyelmen kívül hagyja a férfit. Eredetileg hátra mászott volna be, de Bradford már nyitva tartotta előtte a jármű első utasajtaját, amikor kilépett a házból.

Úgy döntött, sokkal jobb lesz, ha nem vitatkozik, és nem tesz megjegyzéseket.

Emellett gyakran volt hányingere, amikor a szűk, kanyargós vidéki utakon hajtottak, és ez csak rosszabbodott, ha hátul ült. Nem akart úgy megérkezni a Beecham-házba, hogy rosszul érzi magát.

De néhány pillanatnyi csend után Phyllida mégis szükségesnek találta, hogy válaszoljon a férfi bosszantó és provokatív megjegyzésére.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy nem igazi gyilkosságot terveznek. Bizonyára egyszerűen csak egy ilyen típusú játék várható. Elvégre ki jelent be előre egy gyilkosságot?

– Egy őrült – motyogta a férfi elgondolkodva. – Vagy talán valaki, aki nagyon is ravasz és okos. Akárhogy is, a mindig ügyes Mrs. Bright jelen lesz a helyszínen, hogy mindenbe beleüsse az orrát, akarom mondani, hogy nyomozzon.

– Viccelődjön csak nyugodtan, de egészen biztos vagyok benne, hogy a nyomozói képességeimet ma este nem fogják igénybe venni – vágta rá Phyllida.

A legutóbbi, a Gyilkos Mulatságon történt események után – amikor két ember életének mérgezéssel vetettek véget, egy harmadikat pedig leszúrtak, és Phyllida felfedte a tettes kilétét – már egészen felhagyott azzal, hogy tagadja a nyomozáshoz való érzékét a Bradfordhoz hasonlók előtt. Egyszerűen felesleges volt.

– Szegény Mirtusz eléggé le volt törve, amikor mondtam neki, hogy ma este nem jöhet. –Vetett Phyllidára egy sanda pillantást. – De elmagyaráztam neki, hogy Mrs. Bright egészen biztosan nem akar kutyaszőrrel borítva érkezni egy gyilkosságra.

– Vagy szakadásokkal a harisnyáján – válaszolta Phyllida, és elkomorult, ahogy a kutyára gondolt, amely nem volt más, mint egy rakoncátlan, sötét szőrcsomó makacs ugatással és nyálas nyelvvel. – Meglehetősen sok harisnyát kellett leselejteznem, amióta ez az eb megjelent a színen. – Nem is beszélve arról a kellemetlen érzésről, amikor egy nedves nyelv nyálazta össze a lábszárát az említett selyemharisnyán keresztül. Elnyomott egy borzongást.

– Igen. Pontosan ezt mondtam neki – felelte Bradford. – Hogy Mrs. Bright egyszerűen nem tűrné ezt. De megígértem neki, hogy elkísérhet, amikor önért jövök. Mit gondol, mikor lesz az, Mrs. Bright?

A nő tudta, hogy a férfi azért mondja ki a nevét ilyen hangsúlyosan és sokszor, mert próbálja őt ezzel is felbosszantani. Az a tény, hogy nem volt hajlandó hallgatni a „Mr. Bradford” megszólításra, ahogy illett volna, csak még inkább kiélezte a helyzetet.

– Nem tudom egészen pontosan, hogy ez az úgynevezett gyilkosság meddig fog tartani – válaszolta könnyedén. – Talán az lenne a legpraktikusabb, ha megvárna helyben, arra az esetre, ha esetleg sietősen távoznom kellene. – Ami még fontosabb, ez kizárná, hogy visszatérjen a Mallowan Hallba, hogy azután magával hozza a fékevesztett Mirtuszt.

– Sietős távozás? – A házvezetőnő próbálkozása, hogy elterelje a figyelmét, rövid kuncogást váltott ki belőle, majd a férfi megrázta a fejét. – Biztosan nem akarja, hogy egy magamfajta csak úgy ott tébláboljon, miközben ön egy gyilkosságon vesz részt, Mrs. Bright.

– Nem kell téblábolnia – felelte a nő mereven. – Megtehetné, hogy… nos, fényezhetné a járművet, vagy beszélgethetne Wokesley-ék sofőrjével. Ha van nekik.

A férfi újabb kacajjal válaszolt, de a porszívógép késedelmes érkezésének megemlítésén kívül áldott csend honolt az automobilban a Beecham-házba vezető út hátralévő részében.

Phyllida még soha nem járt a birtokon, de az útról már látott pár villanásnyit az elegáns fehér házból. Hosszú felhajtója volt, amelyet mindkét oldalon sűrű fák öveztek, de a fák egy nagy parkolónak adtak helyet a rezidencia közelében.

Ez közel sem volt olyan grandiózus birtok, mint Mallowan Hall, de ettől függetlenül a Beecham-ház meglehetősen nagy rezidenciának számított, háromszintes volt, a legfelső emeleten nyeregtetővel és padlásablakokkal. A villa homlokzati falát díszkő helyett fehérre meszelt téglából építették, és az ablaksoroknál kivágott, sűrű borostyán borította.

Kőből épített járda kanyargott a három lépcsőfokhoz, amely a nagystílű, fedett bejárathoz vezetett, és a gyalogút két oldalán fákkal, bokrokkal és alacsony virágokkal tarkított, szépen karban tartott ágyások terültek el. Bőséges hely volt a gépkocsik számára a parkoláshoz, ami szerencsés volt, mert már öt jármű sorakozott a ház előtt.

– Úgy tűnik, nem ön az egyetlen, aki elhatározta, hogy részt vesz a gyilkosságon, Mrs. Bright – jegyezte meg Bradford, miközben egy parkolóhelyre kormányozta a Daimlert.

Miközben Phyllida kimászott a járműből, mérlegelte a lehetőségeit. Megkíséreljen bejutni a bejárati ajtón, mint vendég? Vagy menjen a hátsó cselédbejárathoz, és osonjon be azon?

Bradford mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Mit választ, Mrs. Bright? Pimaszul bemegy a többi vendéggel együtt, vagy hátralopakodik az ajtóhoz, ahol a hentes és a tejesember jön-megy?

– Nem szokásom lopakodni – morogta a nő, mire a férfi kuncogni kezdett.

– A lopakodás képessége előnyére válhat egy magánnyomozónak – mondta, majd becsukta Phyllida mögött az ajtót.

– Monsieur Poirot előbb halna meg, mint hogy lopakodáson kapja bárki. – Csak azt kívánta, bárcsak elmenne a férfi, és nem figyelné őt tovább. Phyllida utált határozatlan lenni, és még jobban utálta, hogy tanúja van, amikor kivételesen mégis elbizonytalanodott.

Végre összeszedte magát, és gyors léptekkel a főbejárat felé indult, egy férfi és egy nő nyomában, akik éppen akkor szálltak ki a gépkocsijukból. A Mallowanok képviselőjeként akart megjelenni, nem pedig házvezetőnőként. Csak remélni tudta, hogy nem utasítják el az ajtóban – különösen, hogy Bradford tanúja az eseményeknek.

Nem mintha manapság olyan szigorúan vették volna a cselédek és a felsőbb osztály közötti határvonalat. Ezek a határok a háború óta kissé elmosódtak, különösen, amióta az olyan nem nemesi származású előkelőségek, mint Mallowanék, jöttek, és felvásárolták a régi házakat, amelyekhez kisebb seregnyi szolgára volt szükség, amit a nemesi családok már nem engedhettek meg maguknak. Persze Phyllida és Agatha kapcsolata egyedülálló volt – a kölcsönös tiszteleten alapult, és sokkal kevésbé voltak ők alkalmazott és munkaadója, mint inkább egymást segítő és támogató barátok.

Phyllida megkönnyebbülésére Bradford nem próbálta követni, sőt, még csak meg sem próbálta kommentálni a döntését. Határozottan kitörölte a férfit a fejéből, miközben a bejárati ajtóhoz közeledett.

– Jó estét! – köszöntötte a férfi, aki a bejárati ajtóban üdvözölte őt és a másik két érkezőt. Feltehetően ő volt Mr. Trifle, a komornyik, és Mr. Dobble barátja is egyben. Mielőtt elindult, Dobble úr elmondta Phyllidának, hogy beszélt Trifle úrral, de nem tudott semmilyen információt szerezni a „gyilkosságról”. Csak annyit mondott, hogy a komornyik zaklatottnak és zavartnak tűnt.

– Üdvözöljük a Beecham-házban. Örülünk, hogy részt tud venni a mi kis gyilkosságunkon.

Mr. Trifle mély, basszus hangon nevetett, ami Phyllida fülének kissé hátborzongatónak és hamisnak tűnt. Idősebb volt Dobble-nál, sűrű, ősz haja és bozontos, fekete szemöldöke volt. Utóbbi úgy nézett ki, mintha szárnyra akart volna kapni a homlokáról.

– Köszönöm – motyogta Phyllida, és az előcsarnokban egy kisebb csoporthoz csatlakozott. A mennyezet magas volt, és a tér elég nagy ahhoz, hogy kényelmesen elférjen a mintegy tucatnyi másik vendég. Az előcsarnok oldalában lépcsősor vezetett: három lépcsőfok után élesen balra fordult, és az egyik fal mentén emelkedett felfelé, egy erkélyig, amely az előcsarnokra nézett.

A térben egy feltűnően nagy állóóra terpeszkedett, ami Phyllidát a Dobble úrral korábban lezajlott veszekedésére emlékeztette. Ez az időmérő azonban még nagyobb és díszesebb volt, mint az, amelyikkel kapcsolatban a komornyik felvetette, hogy fejszét ragad. A mutatók szerint húsz perc volt még hét óráig.

Mivel senki sem lépett elő, hogy bemutatkozzon, mint Wokesley-ék vagy más minőségben házigazdák, kíváncsian nézett körül.

Phyllida több más vendéget is felismert, köztük Sir Paulson Rollingbroke-ot, akit Sir Rollyként ismertek, és a feleségét, Verát, aki amatőr detektívregény-író volt, és aki a múlt hónapban jelen volt a Gyilkos Mulatságon. Nem nyerte ugyan meg az íróversenyt, de legalább gyilkosságért sem tartóztatták le.

Miss Pankhurst, a vegyesbolt tulajdonosa is ott volt, és Bartholomew Sprite, a falu patikusa is. Gondosan kerülték egymást, mert rivalizáltak a támogatókért. Phyllida örömére barátja, dr. John Bhatt is jelen volt. Phyllida odament hozzá, mire a férfi örömmel, mosolyogva üdvözölte.

– Phyllida! Milyen kellemes meglepetés, hogy itt látom! – mondta, majd megfogta a házvezetőnő kesztyűs kezét, és az ajkához emelte egy rövid csókra. John Bhatt fényűző fekete bajusza majdnem olyan elképesztő volt, mint amilyennek Phyllida Poirot-ét képzelte, és tökéletesen ápolt, enyhén viaszolt hegye végigsimította a nő kesztyűjének könnyű anyagát. Ő és Phyllida rendszeresen találkoztak Listleigh falucska kávézójában, bár a kapcsolatuk nem jutott sokkal tovább a meleg barátságnál… méghozzá Phyllida döntése nyomán.

– Ez aztán nem semmi. Egy gyilkosság, bejelentéssel! – Az angolja kitűnő volt, bár a szülőföldje, India fűszerei színesítették.

– Egészen rendkívüli – válaszolta Phyllida mosolyogva.

Egy inas, aki alig ért fel a válláig, egy tálca itallal sétált el mellettük. Phyllida elfogadott egy két olajbogyóval díszített martinit, és belekortyolt, miközben ő és dr. Bhatt halkan beszélgettek.

Az előcsarnokban összegyűlt többi vendég is halkan csevegett. Úgy tűnt, mintha mindenki arra várna, hogy történjen valami.

És végül, alig pillanatokkal később, ez be is következett.

Egy férfi és egy nő jelent meg az előcsarnok fölötti erkélyen.

– Jó estét mindenkinek! – mennydörögte a férfi, és drámai mozdulatot tett. Már csak a köpeny hiányzott, hogy suhogjon körülötte. – Üdvözlünk mindenkit a Beecham-házban! Clifton Wokesley vagyok, ő pedig bájos feleségem, Beatrice. – Egy pillanatra megállt, mosoly játszott az ajkán, miközben várta, hogy mindenki elhallgasson.

A szünet lehetőséget adott Phyllidának, hogy tanulmányozza a Wokesley házaspárt. A férfi a negyvenes éveiben járhatott, és apró, gondosan nyírt, szőke bajuszt viselt, amely illett sűrű, oroszlánsörényre emlékeztető hajához. Szögletes karakterű arcából hátrafésülve viselte, majdnem a válláig ért. A kezén széles gyűrűk csillogtak – Phyllida megítélése szerint túl sok is volt belőlük –, és a viselkedése egy cirkuszigazgatóra emlékeztette a házvezetőnőt: harsány, pimasz és izgatott… Mégis az volt Phyllida benyomása, hogy a férfi csupán egy műsort ad elő. Hogy a gyűrűk és a közönség nélkül ő egy csendes, nyugodt ember lenne.

Bár rengeteg haja és vaskos orra miatt nem tűnt különösen jóképűnek, Wokesley úr olyan embernek tűnt, aki élvezi, hogy a rivaldafényben állhat.

Ezzel szemben a mellette álló nő olyan elbűvölő volt, mint bármelyik filmsztár. Magas és nádszálkarcsú, harsány, skarlátvörös hajjal, amit – Phyllida biztos volt benne – a festéknek köszönhet. Phyllida úgy érezte, a vörös haj különböző változatainak és árnyalatainak szakértője, hiszen ő maga is ilyen egyedi árnyalattal született. De Mrs. Wokesley bizonyosan nem a természetnek köszönhette bubifrizurájának élénk rubinvörösét.

Talán nagyon is illett a nő természetéhez, hogy ilyen harsány színt választott, mert úgy tűnt, ugyanolyan jól érzi magát a rivaldafényben, mint a férje, és úgy tűnt, a férfi nagyon is szívesen osztozik vele, mert megfogta a kesztyűs kezét, és maga mellé húzta, miközben tovább beszélt.

– Ahogy mondtam, üdvözlöm önöket a Beecham-házban. Használják ki az időt, érezzék jól magukat… mert pontosan hét órakor valaki itt meg fog halni.

És ezzel ő és Mrs. Wokesley eltűnt az erkélyről és a szemünk elől.

3. FEJEZET

– Egek! – mormogta Phyllida, visszafogva magát, hogy ne emelje az ég felé a tekintetét a túlzott drámaiság láttán.

A teremben felerősödött a beszélgetés zaja az izgalomtól, miközben mindenki a sarokban álló nagy óra felé fordult.

Tizenhat perc volt még hét óráig.

– Egészen különleges módja annak, hogy bemutatkozzunk a szomszédoknak – jegyezte meg John, és gyönyörű bajusza megrándult.

– Valóban. – Phyllida biztosabb volt benne, mint valaha, hogy ezt az egész eseményt valamiféle játéknak vagy produkciónak szánták.

Várták, hogy az óra hetet üssön, udvariaskodva beszélgettek, megjegyzéseket tettek a tömegre, a koktélválasztékra, a dekorációra és hasonlókra.

Hirtelen sikoly hasított a levegőbe. A Phyllida mellett ülő nő megrándult, és ijedt kézzel a szívéhez kapott, miközben kilöttyintette a martiniját. Mindenki várakozó csendbe burkolózott, amit valakinek a halk mormogása szakított meg. A csoport egy emberként fordult meg, amikor a nagy, kétszárnyú ajtók kinyíltak, éppen akkor, amikor az óra hetet ütött.

A kinyíló ajtók által feltárt helyiség sötét volt. Aztán hirtelen felgyúltak a fények – mint egy színpadon –, és egy jól berendezett szalon tárult a szemük elé, ahol öt ember egyfajta megdermedt élőképbe rendeződött. Halk nevetés és megjegyzések hullámoztak végig a csoporton, amikor meglátták a hatodik személyt, aki arccal lefelé feküdt a földön a szoba közepén.

Egy kés nyele állt ki a háta közepéből.

Phyllida hallotta, ahogy Vera Rollingbroke azt suttogja, „micsoda sikoly”, miközben mindenki közelebb húzódott.

Senki, beleértve Phyllidát és nyilvánvalóan Mrs. Rollingbroke-ot is, nem hitte, hogy ez egy valódi holttest. Sőt, Phyllida felismerte, hogy a gyilkosság áldozatát utánzó személy maga Mr. Wokesley. Az arca el volt fordítva, de felismerte hosszú haját és a ruhát, amit viselt, nem is beszélve a gyűrűkről a begörbített ujjain.

Ami a kérdést illeti, hogy ki sikoltott…Bárki lehetett a szalonban tartózkodó öt színész közül. Mindegyikük valamilyen tárgyat tartott a kezében, és úgy néztek ki, mintha egy koktélparti kellős közepén kapták volna lencsevégre őket. Mindegyikük arcán elborzadt kifejezés ült, ahogy lenéztek a „holttestre”.

– Te jó ég! – kiáltotta az öt közül az egyik, aki történetesen férfi volt. – Meghalt!

– Valóban – szólalt meg hátulról egy hang, amelyet Phyllida Mr. Trifle hangjaként azonosított. Mindenki megfordult, és látták, hogy a komornyik az előcsarnokban, egy kis emelvényen áll. – Wendell Bowington úr valóban meghalt, a saját szalonjában szúrták le. De ki lehet a tettes?

– Talán a bátyja, Dermott Bowington tette, aki féltékeny volt a vagyonára és a rangjára?

A vendégek figyelme ismét a szalon felé fordult, amikor a tabló öt, dermedt szereplője közül az egyik megmozdul, és egy sétapálcával és egy sötét színű itallal pózolt. Nyilvánvalóan ezzel kívánta jelezni, hogy ő Dermott Bowington.

– Vagy lehet, hogy Bowington úr fiatal és gyönyörű felesége, Caterina volt az, akit nemrégiben hallottak vele vitatkozni?

A két nő közül az egyik, akiben Phyllida könnyen a festett vörös hajú Mrs. Wokesley-ra ismert, megmozdult, és felállt a székről, amelyben eddig ült. Elegánsan rebegtette gyöngyházfehér legyezőjét, és tágra nyílt, döbbent tekintettel nézett le „halott férjére”.

Mr. Trifle folytatta, és bemutatta a többi nyilvánvaló gyanúsítottat.

– Bowington úr egykori üzlettársa, Oscar Charles is jelen van, ő szintén elkövethette a gyilkosságot. Összevesztek, és csak nemrégiben békültek ki ismét… vagy talán mégsem?

Egy második férfi, aki nyilvánvalóan műbajuszt viselt, megelevenedett, és felemelte a poharát. Megigazította a csíptetős szemüvegét, és nagyképűen körülnézett, majd ismét mozdulatlanná dermedt.

– És köztudomású az is, hogy Hilary Charles asszony nem különösebben kedveli a férje legrégebbi barátját.

Hilary Charles úgy tett, mintha hosszú elefántcsont cigarettaszipkájából füstöt eregetne, miközben gúnyos arckifejezéssel nézett le az álholttestre.

– És végül itt van Lionel MacGavity, Bowington asszony rég nem látott bátyja, aki éppen ezen a napon érkezett a Bowington-kastélyba. Lehet, hogy ez nem is véletlen egybeesés?

A Lionel MacGavityt alakító színész életre kelt, és úgy tett, mintha lelkesen pöfékelne a pipájába, melyet aztán letett, és közelebbről megnézte a holttestet.

Aztán visszatért a helyére, miközben a narrátor, Mr. Trifle folytatta:

– Ki követhetett el ilyen szörnyű tettet? Tisztelt vendégek, az önök feladata, hogy ezt kiderítsék! A vacsoragong második megszólalásáig van idejük, hogy beszéljenek a gyanúsítottakkal, úgyhogy ne is vesztegessék az időt! A harmadik gongszóra bemutatják a megoldást… ha van. Most elkezdhetik a nyomozást.