Németh Gábor

Elnézhető
látkép

– részlet –

Kalligram
2026

Németh Gábor
Összegyűjtött Írások

2

Copyright © Németh Gábor, 2002, 2026
ISBN 978 963 468 628 6

Tényleg, voltak ezek a könyvek… És most itt vannak megint, egyben, Hangának‍ 1 hála. Olvasom a kéziratot, látszik, hogy a szerző bármit megtett, csak rendes prózát ne kelljen írnia. Bármit, csak azt ne. Isten őrizz! Itt-ott belejavítok, legalábbis azt gondolom, javítok éppen. Mintha fölérnél valahová. Visszanézni, hát, egészen csodálatos. A ló legel, te bámészkodsz, az a kanyargós ösvény odalenn ezek szerint az út volt. Az elején még nem látszik, hogy hová tartasz, innen meg az nem, hogy ki volt, aki eljött idáig. Vannak bokrok is, meg fák, távolabb egy ezüst folt, biztos valami tó. Vagy roncstelep? Isten hozott, Olvasó.

Angyal és bábu
(1985–1989)

„Ó barátaim, akik a sárga Akragasz mentén elterülő nagy várost lakjátok, fönn, az Akropoliszban! Ti, nagyszabású tettek végrehajtói, idegenek számára védelmező menedékek, gonoszságban járatlanok, üdvözöllek benneteket! Halhatatlan istenként, többé nem halandóként jövök-megyek mindnyájatok közt, tiszteletnek örvendve, ahogy illik, szalagokkal és dús koszorúkkal fejem felövezve.”

Üdvözlet

A kurzívval szedett szövegek – a Katharmoi c. írás dőlt betűs részeinek kivételével – idézetek Empedoklész Tisztulások (Katharmoi) c. művéből, Steiger Kornél fordításában.

Üdvözlet

„A semmi csordul, s édes, mint a méz”

Hekerle László

Eszembe jutott két fénykép abból a bizonyos nyárból. Az egyiken a Te 2 arcod. A kép az utolsó napon készült, a baleset után; előző este megsérült a szemed, tánc közben. Valahogy minden elromlott, egész délelőtt a szobátokban feküdtél, néha benéztünk, éreztem, hogy félsz, de nem tudtam – tudtunk – segíteni. A képen borostás vagy, úgy emlékszem, kényszeredetten mosolyogsz, udvariasságból, a szemed már le van ragasztva, olasz terrorista, akit nemsokára elkapnak. A másik képen én vagyok. Túl sok a fény, ronda Krisztus fürdőnadrágban, kicsavart tagokkal, a háttérben a veranda sötét üvege. Mintha a többiek is látszanának, vagy csak odaképzelem őket. Igaz is, azóta szétment minden. Kevésbé tragikusan: újra egyedül van mindenki, mint a ma született bárány. Közéjük tartozom én is, istentől száműzött és tévelygő vagyok, átadva magam az őrjöngő gyűlöletnek. Hárman 3 is levittük az Empedoklészt, ettől a ténytől felbátorodva írtam meg ezt a könyvet. A Tiéd van most nálam, Rita adta kölcsön, az enyémet: rendes, szétolvasott, összefirkált példány, elvesztettem valahogy a költözésnél. A Tiédből gépeltem ki a maradék mondatokat, amiket még bele kell dolgozni a szövegbe.

Formaprobléma: nem volt kedvem az „önös” szövegekben túl sok függőt csinálni, így jött ez a levélötlet, de egy konkrét levél valahogy mégsem jó, olyat kell írnom, ami úgy nyilvános, hogy eleve az és nem az, valakinek, akihez még képes vagyok beszélni, és aki abban a helyzetben van, hogy nyilvánosan beszélhetek hozzá, mégis természetes, hogy nem várhatok tőle választ. 4

Menthetetlen féreg; meg vagyok átkozva: Az idők során a halandók mindenféle fajává váljanak az ilyenek, cserélgetvén az élet fáradságos ösvényeit. Itt hihetetlen csönd van, a hegyen. Kinézek az ablakon, távolabb, egy fényes négyszögben egy férfi és egy nő tesz-vesz, konyha, most görnyedten összehajolnak, mintha idenéznének, de mire visszafordulok a géptől, az egyikük eltűnik. Éjszaka van, egy kutya ugat, mintha véres dézsába.

Szeretném azt gondolni, hogy vagy valahol. A Paradicsom valahogy nincsen kidolgozva. A Pokol még istenes… Neked rendes olasz mennyországot képzelek mindig. 5 Jó kis kávézók, bő, piszkosfehér öltönyök, »„bicikliversenyek a kertvárosok mentén”«, lapok, puhafedelű könyvek és nők, nyilván, nem őrültem meg. Öt szemüveg, különböző alkalmakra.

Visszagondolok azokra a fiatal férfiakra és nőkre, akik voltunk. Nem létezett számukra Árész isten, sem Küdoimosz, sem Zeusz király, sem Kronosz és Poszeidón, csupán Küprisz királyné… akit ők jámbor áldozati ajándékokkal tisztelnek, színes állatokkal és számtalan mesteri művel, bűvösszagú mirtuszokkal, tiszta mirha és illatos tömjén áldozatával, a szőke méz italát loccsantva a padlóra. Ám a bikákat, keveretlen vérüket nem kívánta az oltár. Bár a Kukorelly 6 egyszer kijött a szobából, és lecsapta David Bowie‑t, úgymond, mint a taxiórát. Nyilván emlékszel.

Egy hatalmas sárgaréz 7 légy ül az asztalomon. A nagymamámé volt, gyerekkoromban valami tálalón lakott, egy csipkeszigeten. Féltem tőle és rajongtam érte, ahogyan illik. Ki lehet nyitni, mint egy dobozt, a szárnyai olyankor merőlegesen állnak, elég harcias így, belül, a potrohában mintha valami hamumaradvány volna, mikroszkopikus szemcsék a fém pórusaiba ragadva. Most, ahogy kissé bumfordian és idejétmúltan mondják, elteszem magamat holnapra. Közben eltelt két furcsa nap. Mindegy. A Foglalkozása: riporter vége felé van egy jelenet. A Nicholson körülbelül tudja, hogy kész. Egy ágyon fekszik, és elmesél a Maria Schneidernek egy történetet egy vakról, aki csodálatosnak képzelte a világot, s amikor visszakapta a szeme világát (ez szép így, régiesen), tehát a szeme világát a saját világa helyett, belehalt a csalódásba. A Nicholson fekszik az ágyon, és nem nyitja ki többé a szemét. A lány pedig az ablaknál áll, néz kifelé, a reménytelen udvarba. A férfi megkérdezi: – Mit látsz? – A lány lassan mondani kezdi, erős, tovább már nem egyszerűsíthető mondatokban. Egy kutya fut át a téren. Egy vak öregember napozik, gyerekek dobálják. Ilyeneket. Talán így kellene megpróbálni, mintha olyanhoz beszélne az ember, aki csukott szemmel, némán fekszik. Mintha olyannak kellene elmesélni a világot. 8

Látom. Nézek, és látom, hogy mennyi fájdalom van. Látom, hogy mennyi egyedül van. Hogy hiába veszít el mindent két test, hiába tapad egymáshoz a lehető legnagyobb erővel és lehető legnagyobb felületen, a távolság, ami én és nem-én között van, egyszerűen bejárhatatlan. Nem lehet olyan hosszú az élet, és nem lehet akkora a halál. 9

Nézek, és látom, hogy egy pillanatra sem tudnak megnyugodni. Belefekszenek a homokba, magukra kaparják, csak az orr két nyílása látszik ki, mozdulatlanok, visszatartják a lélegzetüket, hiába. Mert az éter ereje a tengerbe űzi őket, a tenger a földi talajra köpi, a föld a fénylő napnak sugaraiba, az meg a lég örvényeibe hajítja. Egyik a másiktól fogadja be, ám gyűlöli valamennyi.

Egyre kopaszabb a kert. Pedig olyan ősz volt, mintha egy tál mélyén járnál, meg volna töltve mézzel, fénnyel és sötéttel. Egy rózsa azért kitartóan tiltakozik. Egyetlen szál a bokron. És néhány nyírfa hegyén egészen friss-zöld levelek. Egy hatalmas terasz kéne, valahol a hegyekben. Sok-sok üres napozószék, rutinos összevisszaságban. Mindig a két végén ülnénk le, pokrócrend (!), bizonyos bőrbevonatú, lapos üvegek, csak intenénk egymásnak. Azok a párák, ködgomolyok. A kínai metszetek a tanácsos úrnál. Ám míg ez a mindenek számára kötelező törvény a messzeterjedő levegőn szélesen kitárul, s mérhetetlen fényen; kicsiny föladat 10: A – Aradmegye, Arafale – Békalen, Békalencse – Burgonyavész, Burgos – Damjanich, Dammara – Elektromos gép, Elektromos hal – Fék, Fekbér – Geszt, Gesztely – Hegyvám, Kacs – Közellátás, Hehezet – Kacor, Közép – Magyal, Magyar – Nemes, Nemes ág – Pillér, Pillera – Simor, Simor-Kódex – Tearózsa, Téba–Zsuzsok. Megvárni, míg elkezd esni a hó.

Tisztulások

Akragasz

Próbálja ki. Hozza helyzetbe magát. Megfürdik, hajat mos, tiszta inget húz, fehér papírt keres, könnyű tollat. Katharmoi. Körülbelül egy deci borókapálinkát tölt egy borospohárba. Elviselhetetlenül tiszta, egynemű folyadék. Nem bírja nézni. Néhány csepp citromlevet ejt bele; illékony fátyolfelhő előbb, aztán terjeszkedő köd. Tartsa a fénybe. Csodálja. Tágas, tiszta, világos szobában ül, fehér falak között. A kanapé kényelmes. Dőljön hátra. Tegye fel a lábát egy karosszékbe. Úgy. Van idő. Nem kell kapkodni. Elfelejtett zoknit húzni, meztelen talpának bőrén át távoznak a rejtelmes hőgomolyok, érzi. Egy kád víz melege. Nyugodt lehet, nem fog megfázni. Kortyoljon. 11 Fáradjon a katalógusterembe. A feladat a következő lesz: kivesz egy cédulát, becsúsztatja a fémhengerbe, megnyomja a gombot, néhány perc múlva tompa zajt hall a szürkére festett fémajtócska mögül. Menjen oda, nyissa ki. Vegye ki a könyvet, helyezze kényelembe magát, olvasson. Ez lesz az élete, meg fogja szokni. Ezt kell elképzelnie. Kivesz egy cédulát, fémcsőbe csúsztatja, vár. Olvas, befejezi, a kazán ajtajához lép, bedobja a könyvet. Katharmoi. Bárhol és bárhogyan elkezdheti. Százezer kötet. Akár három is fontos lehet közülük. Különféle szisztémák vannak. Hallgathat az eszére, az ösztöneire, valamely hagyomány sugallta rendre, a bibliográfiák ajánlásaira, a szakkatalógusra, vethet kockát, lehunyt szemmel választhat a cédulák közül. Azt a hármat kell megtalálnia. Ha gondolja, s megvan a kellő bátorság Önben, fiókostól hányhatja tűzre a cédulákat. Vagy néhány oldal után új könyvet kérhet. A végeredmény szempontjából közömbös a módszer. Kijutni. Végre, LENNI. Súlytalan, ami van, ugye, érzi? Sírni és jajgatni fog a szokatlan hely láttán. 12 Higgye el, szükség van erre. Merüljön le! Barbár hely, romlás, isteni iga, gyötrelmek, zaj, töredékes szitkok; szörnyű bánya a lelke, meg fogja látni. A fogalmazásra nem lesz hajlandó. A világ megszólal majd, az apa nyelvén. Hallgasson. Hallgassa. Valaki, érccel mérve a lelket, beszélni fog. Figyelje. Figyeljen oda. Ne illesse névvel a megnevezőt. Ne szólítsa. Hagyja szólni. Elégelje meg. Emelkedjen fel. Vissza. Legyen itt, közöttünk. Segítsen élni.

A semmi könyvéből
(1991)

Olyan legyen, mint a kert fölött a szürke, délutáni ég, mint a lombok álomszerű mozgása. Hanyagul ledobták egy üvegasztalra, átlátszanak a fekete-fehér kőpadló kockái, a bizonytalan körvonalú árnyékfoltok. Semmiről se szóló és senkinek se való könyv. 86

Bejön egy nő a könyvbe. Magas, vékony lány, fekete halásznadrágban. Fekete vászoncipő, rövid, ujjatlan, fekete trikó. A haja is fekete. Ragyogó hollószárny. Csak a szeme kék a sötét napszemüveg mögött. Átmegy a kidolgozatlan kerten, a lábszára nedves lesz a gaztól. Leül egy öreg, kopottas, fonott karosszékbe, felhúzza a lábát, az állát a térdére támasztja. Az aranylánc valahogy megcsavarodott, az apró kereszt a meggörbült háton pihen, fel-felvillan a lélegzés ritmusára. Sötétlila rúzs a száján, tükrökön szoktak ilyennel üzenetet hagyni. Még minden megtörténhet vele. Elhagyhatom örökre. Megtehetem a ház úrnőjének. De kölcsön is kaphatta, egykori iskolatársnőjétől. A szeretője lakik itt, csak most külföldön tartózkodik. Diplomata. Nem. Magányosan él itt a lány, a szülei korán meghaltak. Túl nagynak érzi a házat, inkább a kertben üldögél. Holnapután lesz az esküvője, elutazik Ausztráliába. Nem. A múlt héten vált el, a konyhában ott vannak még az ormótlan papírdobozok, a férje holmija, még nem ért rá elvinni őket. Nem. Szövettanira vár, ma délután mehet a leletért, nem nagyon tud másra gondolni. 87 Szerelmes. Azt tesz velem, amit akar. Ül, némán, a karosszékben. Ahogy délutánodik, úgy lesz hűvösebb, bemegy a házba egy pulóverért. Egy csésze kávé a fűben. Az üveglapra borított könyvben. A lány cigarettázik, magazint lapozgat. Elakad egy képnél. Fekete-fehér. Dél-Koreában készítették. Modern irodaház homlokzatának részlete és három ember. Ketten a bezárt ablak mögül néznek, valahová jobbra, talán egy távoli utcarészlet keltette fel az érdeklődésüket. Két öltönyös, középkorú férfi, az egyik, aki hátrébb áll, szemüveges. A képen látható harmadik férfi a másik kettő számára észrevehetetlen. Fejjel lefelé, lángolva zuhan le a ház fala mellett, az ablakkiszögellés takarásában. A magazinban, a szemközti oldalon színes reprodukció. Németalföldi festő képe. Az előtérben egy kisebb dombon parasztok szántanak, háttal a tengernek. A háttérben a víz és az ég hatalmas felületei. Valahol nagyon messze aprócska pont a víz felszínén. Ha tüzetesebben megnézi, férfilábak, térdtől sarokig, mint egy elkésett sportfotó a műugróversenyen. A következő pillanatban elnyelné a tenger. Ikarosz zuhanása. 88 A lány a fűbe ejti az újságot, az üres kávéscsésze mellé. A csészében, a dermedt cukron hangya sétálgat. Nagyon közelről nézni. Egyre közelebbről, amíg be nem tölti a teljes látómezőt a feketesége. Fényes, olajos felület.

Egy lakkcipő orra. 89 Egy pár lakkcipő a frissen festett üres lakásban. Lakkcipők, festékes újságpapírok, egy vödör, egy kiszáradt ecset és egy létra. Az egyik sarokban üres, méregzöld borospalackok. A parkett-táncosok szoktak ilyen lakkcipőket húzni. Bossanova. Flamenco. A tangó, a tangó. Kulcs zörren a zárban. Tizenkét év körüli fiú jön be a könyvbe. Koszos, bő, fehér vászonnadrágban, teniszcipőben, kinyúlt, fakókék trikóban. Kiválaszt egy viszonylag tiszta lapot. El Pais. Gondosan becsomagolja a lakkcipőket. Álldogál egy darabig az ablakban. Vörösesszőke üstökét vakarja. Körmével próbálgat egy heget a könyökén. A ház előtt, a parkban a lámpánál negyven körüli férfi várakozik, mocskos ballonkabátban. Újságot olvas, néha felpillant az ablakra, a fiú olyankor hátralép, hogy meg ne láthassák. Néhány perc telik el így. A fiú sarkon fordul, kiszalad a lakásból, le a lépcsőn, át az utcán, a parkba. Az ablakból nézni, ahogy találkoznak. A fiú átadja a kulcsokat és a csomagot. Cserébe gyűrött papírpénzt kap, és egy félbemaradt, simogatásnak induló mozdulatot. Aztán megfordul, hogy átvágjon a parkon. A fiú hosszan követi tekintetével a ballonkabátost. Zsebre vágja a kezét, és egy üres cigarettásdobozt 90 rugdosva maga előtt, kisétál a könyvből.

Ha mindenkinek megadatna egy végső pillantás. Azt körülhordozni a Földön, elhihetetlen magaslatról. Mindenbe beletekintve. Élesen és pontosan látni. Hogy nincsenek különbségek. Egy pislogás nélküli, rezzenéstelen szempár. Belátni a titok és szemérmetlenség nélküli világba. Mindörökre megjegyezni azt az országút szélén haldokló tacskót, amint hasztalan próbál felkelni a földről. Ugyanaz az eszelős mozdulat, végtelenített ismétlődésben.

A lány most valami zajt hallott a fagyalbokrok felől. Feláll, bátortalan léptekkel közelít. Egy beteg rigó, véres a csőre. Képtelen hozzáérni, segíteni rajta. Imádkozik, hogy történjen valami csoda. Repüljön ki a könyvből. Gyenge lesz, remegnek és fáznak a belső szervei, őrülten ver a szíve. Néha lehet érezni a bőrön, hogy összesen mennyi szenvedés van. Mindig mindenki meghal mindenki nevében.

A könyvben van egy pince. Majdnem üres, csak egy biliárdasztal áll a közepén. A poros, zöld posztón három golyó és átlósan egy kőrisfa dákó. Az asztal aljára újságpapírcetlit enyveztek, egy férfi nevét írták rá tintaceruzával. Évek óta várja ez az asztal. A pince ablaka néha felragyog a fényben. Néha ráfagy a többnapos hó. A név a ballonkabátos férfi neve. Vagy a diplomata szeretőé. Vagy a fiatalon meghalt apáé. Hol van ez a pince? A regény melyik városában?

A hosszú szerelőcsarnokban, éjjel, olajos fűrészport söpröget egy öregember. Az olaj szaga a könyvben. A ciroksöprű minimálzenéje. A munkaruha kékje. Egy sakkpartira vágyakozó éjjeliőr. Az öregember kézírása egy elsárgult átírókönyvben. Egy akkurátus, hasznavehetetlen napló. A felesleges tökéletesség. „Ma híg babfőzelék volt ebédre. Eszembe jutott ma az este a Három Korsóban, Mariann-nal.” Mennyi pillanat van.

A fiú lánnyá változik, deszkabódéban öltözik át a szabadstrandon. Egyrészes, fekete fürdőruha. Egyrészes, világoszöld fürdőruha, sötétzöld pillangókkal. Vörös haja 91 a feje tetejére csavarva, laza kontyban. Egy puha narancs a frottírtörölközőben, a táska mélyén. Hajnalban üresek a napozópriccsek. A tó vize hideg, kicsit megborzong, amikor a víz a negyedik lépcsőfokon eléri a térdét. Ez a hajnali fürdés utoljára megengedhető. A nagymama délután érkezik, az ötórásival. A ház már nem sokáig üres. Üres: szabad. Az iszapban itt-ott éles kövek. A véznácska lábak bizonytalan lépései. Végül elszánja magát, alámerül. A vállán véres, nyers sebek, a tegnapi őrjöngő napsütés nyomai. Vacog, a fogai összeütődnek. Összeütődnek a remegéstől. 92 Most hirtelen nagyon öregnek érzi magát. A már eddig is túl hosszú élet. Már így is alig volna csak elég a kimért idő emlékezni. Mosolyog a nedves és hibátlan szájával. 93

„Szürkehályogos volt a szemem; ezzel a tudattal, hogy soha nem táncolhatok többé, csináltam végig a budapesti előadást. Olyan feszültség volt bennem, hogy azt a közönségnek is éreznie kellett. A szürkehályogtól gyakorlatilag vak voltam. Fényekkel segítették a tájékozódást. A társaim kézről kézre adtak. A Carment táncoltam azon az estén.”

Nagyon meleg van, és mintha kicserélték volna a szívét egy konzervdobozra, 94 hogy ki lehessen bírni. A nejlonszatyorban a kedvenc hálóing. Merre van a boncház? Át kell mennie azon a hosszú úton. Odaköszön a szobatársaknak. A volt szobatársaknak. Gyorsít, hogy ne kelljen beszélgetnie. Olyan, mint egy autószerelő műhely. A férfi, akivel beszélnie kell, fehér köpenyben, mint egy orvos. Érzi, hogy itt van, hogy itt a fal mögött a teste. A férfi odabent a szobában felnéz a keresztrejtvényből. Valóságos szomorúság az arcán. Nagyon szépen le fogom mosni, mondja. Megpróbálja elhárítani az ügyetlen kézmozdulatot. Ott van, a falon túl, sugárzik a teste. 95 Ki kell menni a fényre, és folytatni. Befelé sír, nem hoz megkönnyebbülést, áttuszkolja majd a poros parkon, erre jó legalább. Azon gondolkozik, milyen szavakkal lehet elköszönni egy boncházban… … …

Eleven hal
(1988–1994)

„
Nagy
vita tárgya
lett azon kérdés,
vajjon tengeri vagy
édes vizi halaknak adjuk-e
az elsőbbséget? E kérdés eldöntetlen
maradt, mert a mulékony benyomás
alatt mit az étkezés nyujt, nem
lehet komolyan határozni, és
nincs rendszabály, mely
megállapítaná, ha
gadócz, kövi
félszegúszó,
vagy tengeri nyelv‑e a
kitünőbb, avagy
a lazacz, a kisebb csuka,
sőt egy három-négy kilós czompó‑e?

Részemről határozottan állítom, hogy mindig azon halnak adom az elsőséget, melyet ép tányéromon látok.”

Hungaria Extra Dry 140

1. Ez egy különlegesen száraz ország. Száraz, tehát nem nedves, tehát nincs benne élet, csak emlékezés az életre. Nem élő, csak élőnek látszik. Megyek az utcán; azt hiszem, hogy megyek, azt hiszem, ez utca, azt hiszem, hogy élek. Nevetünk, mintha nevetnénk. Várunk valakire, éppen úgy, mintha valakire várnánk. És az ég pontosan olyan, mint egy különösen száraz ország fővárosa felett az ég. Sok ezer dolog történik mindennap, életnek álcázva. Naponta százak születnek, egészen élőnek látszanak, de már az első nap vége felé összegyűlik agyukban egy kimutathatatlan anyag, átitatja a rugalmas karfiolt ott fenn. Százak halnak meg. Az esernyővázra feszített bőrzsákban toll, lószőr és fűrészpor; amikor a boncmester kipakol, néha megtörli a kezét egy nedves rongydarabbal.

2. Kaucsukbabák egy papírmasévárosban. Látszólag szilárd a talaj, de óvatosan kell lépkedni rajta, bármelyik pillanatban beomolhat, szürke porfelhő száll fel, megül a babák haján és szemöldökén, a csodálkozó, hülyekék babaszemeken. Egy százas körtét csavartak be, a műanyag fenyők alatt gyér árnyékokat látni. Járás közben megtörik a műbőr a térdhajlatunkban. Mindenütt összekuszált drótok. Mindig van valami előreláthatatlan, de teljesen jelentéktelen oka vereségeinknek. Tüllfelhők a ragadósra fogdosott, tengerkék üvegbúrán – egy kezdetleges világkép imitációja. Mintha mindenütt üveggyapot-darabkák röpködnének. Agyagtányérokban poros, megfakult krepp-papír saláta, viasz csirkecombok.

3. Át kell vágnia a kihalt parkon, hogy eljusson a házhoz. A sétány mentén kivágták a gesztenyefákat, a törzsüket szétdarabolták, nyilván motorosfűrésszel. (Az ágak finoman remegtek, a levelekről por szitált a munkások bakancsára.) Bizonytalan körvonalú nagy foltokban felperzselt fű, de a koromtengerben gyomszigetek csillognak sárgán; meg kell kerülnie őket; gyerektörvény, hogy nem szabad rájuk lépni. Cementpadok, széttaposott gesztenyék.

A ház háromemeletes, minden ablakát gondosan befalazták. Az első emeleten barokk girlandok, a másodikon kimért klasszicizmus, kontár pszeudo-Bauhaus a harmadikon. A tető leégett, az üszkös gerendák között behull a fény.

Ahogy belép a házba, megérti, hogy az egész csak kulissza, belül nincsenek emeletek. Körben a hatalmas falfelületen egyetlen freskó: mindazt ábrázolja, amit egykor elrejtett: kaviccsal felszórt utak egy elhagyatott angolkertben, a herceg kocsija éppen befordul a kapu alá, a szolgák mélyen meghajolnak, a kút körül gyerekek labdáznak, egy bársonykabátos kisfiú karikát hajt, a bakon ülő tagbaszakadt kocsis bravúrjára van szükség, hogy elkerüljék a jóvátehetetlent (látni, ahogy a gyeplő megfeszül).

A bal oldali falon kis tó, partján villámsújtotta fa, egyetlen ága ismét zöld leveleket hajt. A tó mögött, a távolban templomtorony, sejthető, hogy éppen harangoznak; a fa alatt ülő hölgy felpillant az ölében tartott könyvből.

A jobb oldali falról egészen a második emelet magasságáig hiányzik a vakolat, a repedezett, hullámos perem fölött csak a festett égbolt és egyetlen felhő: öregember arca félprofilból. Az elszenesedett gerendák között felnéz az égre. Összehasonlítja a festett és a valódi kéket; az egyiket lehulló parázs sebezte meg, a másikat kondenzcsík vágta ketté.

A hátsó falon éjszaka van, az erdő fái alig kivehető árnyak, a csillagokat viharfelhő takarja, csak az újhold sarlója ragyog, egy felületes szemlélő talán észre sem venné a fekete köpenybe burkolózott férfit; kilép egy erdőszéli, szökevény tölgy mögül, a mélyen homlokába húzott csuklya árnyékba rejti arcát, de a köpeny szétlebbenő szárnyai közül titokzatos fény árad.

Fogva tartja – nézi, míg le nem kell hunynia a szemét.

(Coda) Van egy visszatérő álmom. Óriási vastraverz tetején egyensúlyozom, szörnyű mászóka, apró, négyszögletes alaprajza félelmetes és nevetséges ellentétben van a szerkezet alig hihető magasságával, a monstrum kissé kileng, a keresztvasak részvétlenül csillognak a kora délutáni nap fényében, a legmagasabb házak is elérhetetlen mélyben vannak, hiába kiáltozom, senki sem hallja.

Néha társaim is vannak, de nem tudunk egymásnak segíteni.

Lemászni lehetetlen, és ahhoz is kapaszkodni kell, hogy fennmaradjunk; ha lenézek, látom, hogy létfontosságú elemek hiányoznak, és nincs módszer, ami hiányukat áthidalná, itt kell maradnunk, míg erőnkből telik, s a végelgyengülés vagy egy kétségbeesett menekülési kísérlet nem okozza végső zuhanásunk.

(Az eredeti kézirat eltűnt. A fenti szöveget Szijj Ferenc rekonstruálta, Kristin Schwamm német fordítása alapján.)

Még pár mondat,
avagy a hozzávalókról

0

Csak a kezemet figyeljék, azzal csalok, avagy első mondat a Sátánról. „A nénik az emeletünkön laktak, két kicsi nővér, örökfeketében, két kedves varjúnéni, színházi nénik, jegyet szedtek és súgtak, Karolin és Rózsika, egy papagájt tartottak magány ellen, kis ezüstkalitkában lakott, saját kristálykádja volt, gyakorlatilag állandóan fürdött az úgynevezett kristálykádban, a kristálykád a mindig nyitott ablak párkányára volt elhelyezve, kívülről tekinthettem meg, a papagájt kívülről, a művészeket viszont belülről, már nem úgy értve, hogy az úgynevezett művészek megettek volna, ugyanis változó művészek jöttek Karolinhoz és Rózsikához, valószínűleg azért, mert a nővérek is művészi fokra vitték a jegyszedést meg a súgást, ezért jöttek, a művészi fokra vitt súgás miatt, azt tisztelték Karolinban vagy Rózsikában, az épp megfelelő frekvenciát, amivel a föld alól elárulja nekik az elfelejtett igazságot, egy alkalommal aztán az esedékes művészlátogató azt mondta, gyere, öcsi, mutatok egy trükköt, aztán jobb kezének mutató- és középső ujjával megragadta bal kezén a hüvelykujjat, és egy határozott, erős és nyugodt mozdulattal leszakította a felső percet, leszakította, a vértelen csonkhoz közelítette és távolította tőle, majd ráfújt a húsdarabra, hogy eltűnjön a tavaszi szélben, végül, úgy tetszett, halálsápadt arcom látványától megenyhülve, visszaragasztotta, aztán, mintegy ráadásképpen, a nénik, a kabátszedő és a súgó kérlelésének engedve megtanított a trükkre, megtanított, de mégsem hittem neki, mert farkasmosolya elárulta, amit most tanít, az tényleg trükk, az előbb viszont, amikor a nénik nem figyeltek, le volt szakítva vér nélkül a hús, visszafordította a visszafordíthatatlant, hogy miközben a nénik fülének hallhatatlan, rettenetes hangján azt morogja, mutatok egy tükröt, nyilvánvaló legyen, ami már sejthető volt, hogy ez a kedves ember átmeneti kabátban, akit Karolin és Rózsika talán évtizedek óta művésznek hisz, tehát úgynevezett kollégának, az, valójában, hogy így mondjam, az Úr színe előtt nem művész, hanem, sajnos, ezen a ponton be kell valljam, maga a Sátán.” (N. G.: Két mondat a Sátánról)

⇐1

A Hanga Kiadó azóta megszűnt. A hála most a Kalligramot és Szigeti Lászlót illeti. Azért nem javítom ki, mert a Hanga most nekem, ebben a mondatban, Mészáros Istvánt jelenti, aki az első kiadást gondozta. Festő és jóbarát. Ahogy mondani szokás, azóta eltávozott az élők sorából. Mindenki túl korán távozik el, de ő még annál is korábban tette. Vagy ki tette? Az van meg, hogy ül a Dzséróban, ami a legcsodálatosabb szuterén kocsma Pesten, az Írók Boltja háta mögött. Ül, nehezen jár, úgynevezett szélütés áldozata. A szélütést a gép születésre javította. Nehezen jut már le oda, és nem nagyon tud beszélni, viszont a kék szeme az beszél helyette, pont annyira, amennyire csak lehetséges. Néha ráteszem a kezem a térdére. Nagyjából ennyi jut eszembe halál ellen. Meg néhány lapos kedvesség, hazug biztatások, hogy ez az egész majd nyilván elmúlik. Többnyire megbocsátó mosollyal válaszol. Aztán meg nem ül ott. Végül már sehol sem, tényleg minden elmúlik, ahogy a slágerek igen helyesen megállapítják. Egyszer gyönyörűen kifestett egy kaput a Rózsa utcában, ahol élt. Elmentem megnézni, mert szólt, amikor kész lett, hogy ha tényleg érdekel, nézzem meg, engem meg tényleg érdekelt, úgyhogy elzarándokoltam (lásd még: „vessetek a mókusok elé”), és megnéztem, mit mondjak, érdemes volt. Aztán lefestették, persze, mint egy kihágást vagy mit. Jön valaki, lefesti, onnantól nincs már meg, csak a te fejedben, aki egyszer láttad. Ott is csak egy darabig még.

⇐2

Hekerle László. Minden egyéb értesítés helyett: „A halál nem irodalmi ügy. Meghalt egy író, nem irodalmi ügy. Húsz éve halt meg Hekerle László. Nem volt még harmincéves. Ha okos, meglepő, szubverzív, szórakoztató esszét, kritikát olvasok, a Laci jut eszembe. Mit szólna hozzá, az ő tanítványa‑e, bírják‑e egymást, kibírják‑e. Én persze magamnak írok, de az jó volna azért, ha volna még legalább egy egész konkrét valaki, és persze akkor is magamnak írnék, meg neki. […] Lapot akartunk csinálni. Kornétás lesz a címe. Megalapítjuk a Rainer Maria Társaságot, Abody Rita, Garaczi, a langenaui [azaz Hekerle, a szerz.], Márton Laci, Németh Gábor, Pál Ferenc. Megalakítottuk az Örley-kört. Tudom, nevetséges, hogy alapítgatunk. Komoly viták, kiről nevezzünk el egy irodalmi kört.” (Kukorelly Endre: A kornétás) Az a „húsz éve” jövőre negyven lesz.

⇐3

„Együtt nyaraltunk, ő Ritával, Garacziék, Németh Gáborék, én Gabival. Egy nyaraló szobái, ablak, kert, bizonytalan formájú, nagyobbacska ház a Balatonnál, 1985-ben. Mi négyen, fiúk, az Empedoklész-töredékeket vittük le olvasni, véletlenül.” Az Empedoklész: Parmenidész–Empedoklész: Töredékek – Steiger Kornél: Parmenidész és Empedoklész kozmológiája, Gondolat Kiadó, Budapest, 1985.

⇐4

Ezt a megoldást, amit kedvtelve alkalmaznak a nekrológok szerzői, egy idő után elviselhetetlennek találtam, (lásd a következő jegyzetet). Világnézeti okokból, úgymond. Különösen a temetőkben. Kegyes hazugságnak (nem) tetszik. Szerintem a halott nem hall semmit, nem tud olvasni, pont azért, mert meg van halva, többnyire el van hamvasztva, stb., nem mennék bele a vicces és borzalmas részletekbe. Tehát a gesztus valójában nem neki szól, hanem a túlélőket hitegeti az örökkévalósággal. Milyen már ez. A menyemnek mondom, de csak a fiam értheti, mert menyem, hát, az nincsen.

⇐5

„Az, aki egy halotthoz beszél, hiábavaló, kínos és nevetséges, ám ez alkalommal nem volt igazi érv, miért ne lehetnék egyszerre mind a három.

Képzelj el egy római estét, valami furcsa félelem kiugraszt az ágyból, egy rossz álom, könnyű nyomás a szív táján, magadra húzol egy öltönyt, kapkodva zsebre vágsz egy csomag Murattit, végigmész a Via Giulián, de nem a Tevere partján folytatod, hanem balra fordulsz a vadászboltnál, föl a Via dei Pettinarin, egészen a Via dei Giubbonari sarkáig, jobbra fordulsz, majd az utca háromszögű torkolatában várakozó mopedeket kerülgetve kijutsz a Piazza Benedetto Cairolira, ami, mint mindig, most is meglepően józsefvárosinak tűnik, átvágsz a Via Arenulán, be a Via dei Falegnamin, utad a zsidónegyed felé veszed, hogy mint annyiszor, megint elszívj egy cigarettát a Piazza Mattein, a teknősbékás kútnál, még nem deszkázták be, még szabadon megteheted, Fontana delle Tartarughe, megcsodálhatod azt az egyszerre biztos és légies mozdulatot, amivel a fiúcskák a felső medence peremére segítik az ékszerteknősöket, állsz, rágyújtasz, a csikket a fal tövébe hajítod, egy pillanatig habozol, hogy a Via della Reginella sikátorát vagy a Via Sant’ Ambrogiót válaszd, néhány villanásnyi tanácstalanság után az utóbbi mellett döntesz, két kisfiú focizik a gyér lámpafénynél a San Ambroggióból zsákszerűen kinyíló mellékutcában, egy pillanatra megtorpansz, nézed őket, erre abbahagyják, zavartan indulnál tovább a Via del Portico D’Ottavián, de nyitva a kedvenc vendéglőd, semmi akadálya, hogy leülj az egyik, utcára kitett asztalkához, és engedve a hirtelen ötletnek, rántott tökvirágot rendelj, meglepve a pincért egy hevenyészve olaszra fordított idézettel.

Mivel mindent még a virág sem mondhat el helyettünk, ajánlatos elébb óvatosan felhasítani, és egy darabka mozzarella sajtot vagy egy kiskockányi sonkát (pármait) belerejteni. Ha pedig a két ínyencséget egyidejűleg helyezzük el rejtett »üzenetként«: jól tesszük azt is.

A fiori di zucca pedig, mintha a szakács is olvasta volna Lénárd Sándor ide vonatkozó intését – a pastella legyen selymes és folyékony –, tényleg tökéletes.” (Ha egy mély nyár végi éjszakán [részlet]. In: A tejszínről, Kalligram, Budapest, 2007) Önidézet büdös, pont annyira, amennyire apádüte nincs.

⇐6

Ő (van) Kukorelly. (Szerb Antal-parafrázis. Szerb ugyanis apró, ám végső soron kimerítő életrajzokat ír az érintett szerzőkhöz, lábjegyzetként, a világirodalom-történetében, kötelező minimum, ki merre hány méter, „pirburg, párkáp”, ilyesmik. Nyilván így akarja megúszni a főszövegben a folytonos életrajzikálást. Johann Wolfgang G.-nél viszont: „Ő volt Goethe”. Ennyi. Mindezt nem azért írom, hogy K. túlságosan elbízza magát. „Vagy Goethe.” Ez utóbbi a szerkesztő megjegyzése.)

⇐7

Vagy bronz? Legyen inkább bronz.

⇐8

Csak hogy lásd, kivel vagy körülvéve, leírom, hogyan van ez valójában:

Nicholson az ajtóban áll, Maria Schneider az ablakhoz lép, kinéz a szálloda előtti térre.

– Mit látsz odakint?

– Egy kisfiút meg egy öregasszonyt. Azt hiszem, azon veszekednek, hogy merre menjenek.

Nicholson lefekszik az ágyra, becsukja a szemét.

– És most mit látsz?

– Egy férfit. Vakarja a hátát. Egy kölyköt, aki köveket dobál. És port.

A lány eljön az ablaktól, menet közben mondja:

– Csupa por itt minden. – Odamegy az ágyhoz, leül. – Furcsa dolgok történnek velünk. Olyan, mintha álmodnánk.

Megsimogatja Nicholson arcát. – Borzalmas lehet vaknak lenni.

Nicholson behunyja a szemét, aztán, mielőtt megszólal, újra kinyitja.

– Én ismertem egy vak embert. Majdnem negyvenéves volt, amikor megoperálták, és visszanyerte a látását.

– És mit érzett?

– Az első napokban ujjongott, boldog volt. Arcok, színek, csodás vidékek. Aztán minden megváltozott. A világ rútabb volt, mint elképzelte. Senki sem mondta neki, mennyi itt a mocsok és mennyi a sötétség. A sötétséget látta mindenütt. Amíg vak volt, egyedül kelt át minden úton, bottal. Amikor már látott, félni kezdett. Sötétségben akart élni. A szobájába zárkózott, és három év múlva öngyilkos lett.

Schneider átöleli, a kamera otthagyja őket, a szoba falát pásztázva emelkedik az ágy fölé, elidőz egy kis olajképen, aztán visszatér hozzájuk. Nicholson kibontakozik az ölelésből.

– Miért is vagy te mellettem? Menj el, kedves.

– Megyek.

Schneider feláll, elindul, a kamera nem követi, csak halljuk, ahogy a lány kimegy a szobából, becsukja maga után az ajtót. Nicholson magára marad. Felül az ágyon, rágyújt, visszafekszik, a kamera otthagyja, az ablak felé fordul, kintről egy nő hangja hallatszik, mintha gyereknek kiabálna, aztán elindul a filmtörténet talán legjobb snittje (1.50.55–1.57.06), amiben az a legszebb, hogy ezredszeri megnézésre, mikor már tudod a trükkjét, mert utánaolvastál, még bájosan ügyetlennek is látszik.

Semmi sem úgy van tehát, ahogy az írás pillanatában emlékeztem rá, az öregembert, aki egyébként nem vak és nem napozik, csak üldögél egy padon, és a kölyköt, aki dobálja, már nem látja senki más, csak a kamera meg te, aki a filmet nézed.

⇐9

Ez a mondat így, visszanézve kellemetlen. Kissé túlságosan is – „con molto pochettino più” – meg van 6va önmagától.

⇐10

A modorosság a fogalmazás majomszeretete. Q.E.D.

⇐11

Áttettem ide a „Kortyoljon.” szót, hogy húzza az időt az átfáradásig, de sehol se jó. Látszik, hogy aki írta ezt, nem volt arra felkészülve, hogy egyszerre csak eszébe jut ez a katalógusterem-metafora. Az előbb még arra szólította föl az Önt, hogy helyezze kényelembe magát, most meg jön a katalógusterem.

⇐12

Kis hiba a szőnyegben az iszlám előírásai szerint: ez a szöveg két Empedoklész-töredéket is elhasznál, de az elsőt torzítva, az eredeti ugyanis így hangzik: „Sírtam és jajgattam a szokatlan hely láttán.”

⇐86

Semmiről se szóló könyv: Flaubert & Senkinek se való: Marquis de Sade (vö. a Filozófia a budoárban ajánlásával: Ezt a könyvet minden anyának el kellene olvastatnia a lányával.) Tulajdonképpen azért írtam meg, mert kaptam Sík Csabától, a Holnap Kiadó igazgatójától egy szűkszavú, nagyon kedves levelet, amelyben, fogalmazzuk ezt szerényre, jelezte, hogy keressem fel, mert nem bánná, ha a második könyvem náluk jelenne meg. (Szerintem Háy Jánosnak köszönhetem az egészet, aki a kiadó akkori szerkesztője volt. Köszönöm is.) A hűséges olvasó, ha eddig jutott ebben a könyvben, talán nem lepődik meg túlságosan, hogy enyhén szólva szkeptikus voltam irodalmam jövőjével kapcsolatban, még a Forma az hagyján, hiszen, amint azt Dantétól és Kukorelly Endrétől tudjuk, az teszi az Isten képévé az Egészet, de az úgynevezett Tartalom megrémisztett, nem volt ugyanis semmiféle mondanivalóm, az irodalom pedig, ugye, mondanivaló híján, ahogy azt magyar története bőséggel példázza, félkarú óriás, és hiába vigasztaltam magam Gustave Flaubert annyiféleképpen félreérthető vágyálmával. A találkozás Sík Csabával rövid volt, lenyűgöző és eredményes. Szürke öltönyt viselt, és hideg, fémkeretes szemüveg mögül nézett a metszően éles, okos szemével, átlátott volna rajtam, csak nem volt mire, de szerintem ezt is hamar átlátta. A legerősebb benyomásom az volt, hogy ezt az embert egyszer nagyon megkínozták, de abban is biztos voltam, hogy nem mentek semmire vele. Ha jól emlékszem, rövid, tárgyszerű mondatokban, mindössze néhány kivételt megengedve becsmérelte a kortárs magyar irodalmat, elsősorban annak mérhetetlen avíttsága, anakronisztikus, végtelenül unalmas klasszicizmusa miatt, ezzel szegezte szembe a tőlem szerinte joggal elvárható majdani teljesítményt. Lényegében egyetértettünk, főképpen, ami ígéretes tehetségem léptékét illeti, de ennek, az elvárható szerénységgel, nem adtam hangot. Megállapodtunk. Hazamentem, és kinyitottam egy vonalas füzetet. Annyit tudtam, hogy az lesz a címe: A semmi könyvéből. Volt némi vacillálás, hogy kis vagy nagy kezdőbetűket használjak, az első kiadás címlapján még eldönthetetlen, lévén az egész verzállal, beljebb viszont eldől: A Semmi Könyvéből. Bizonyos személyes okokból (Németh Sára Lili) azt szerettem volna, ha a címlapra Édouard Boubat francia fotográfus 1956-ban Nazaréban, a portugál tengerparton készült fekete-fehér képe kerül, de Sík Csaba megingathatatlannak tűnő álláspontja szerint „nem lehet fénykép egy könyvborítón”, ezért aztán Kőnig Frigyesnek továbbította a képeslapot, aki – nyilván a formátum miatt – belenagyított, és az így keletkezett részletet „egyszerűen” lemásolta.

⇐87

Az érthetetlenül késlekedő filmváltozatban természetesen Corinne Marchand vagy a fiatal Anna Karina játszaná. (Lásd: Cléo 5‑től 7‑ig Agnès Vardától és az Éli az életét Jean-Luc Godard-tól)

⇐88

Gyakorlatilag semmire nem emlékszik elég jól. Nyilván Pieter Bruegel, „az Idősebb” képéről van szó, de azon egyfelől nem parasztok szántanak, csak egyetlen paraszt, mert a másik, a tengernek háttal álló, kiemelt alak inkább dologtalan vándor, másfelől a „férfilábak” egyáltalán nem a nagyon messzi távolban, hanem a kép viszonylagos előterében kalimpálnak. Nem volt még internet, a könyvet a Kis-Svábhegyen írta egy bérelt lakásban, és lusta volt ellenőrizni, jól emlékszik‑e a képre.

⇐89

Érdekes ezt látnom. Mintha az Angyal és bábu szerzője, miután össze-hordott-evett-ivott hetet-havat, egy kiadósat rókázott volna, és a továbbiakban csak főtt krumplit, kétszersültet és csapvizet lett volna hajlandó magához venni.

⇐90

Egészen biztos vagyok benne, hogy ebben a bekezdésben konkrétan egy szűrőtlen piros Pall Mall 100’s puha „doboza” van labdára összegyűrve, celofánostul, inkluzíve a matt ezüst papír, amivel a gyárban kibélelték. Gyengéd érzelmek törtek rám, ezért azt is elmesélem, hogy a szertartás a következő volt. Az ember oldalvást, majd körben elhúzta a celofánburkolat fölnyitását könnyítő, ez esetben piros csíkot, leszedte a celofán felső részét a csomagolásról, eldobta, majd az ezüst papírt a zárjegy mentén, az egyik oldalon a hajtásnál felszakította, és óvatos mozdulatokkal, pontosan követve a külső papír peremét, leválasztotta róla. Így a csomagoláson nyílás keletkezett. Na már most, ha a dobozt ezek után alulról, finoman megpaskoltad, egy szál cigaretta a húszból – közbevetőleg, akkor még nem egy híján húszból! – előbújt, ami azonnal a kínálásra is alkalmassá tette, ahogy a dobozon olvasható slogan mondja: „wherever particular people congregate”. A szűrőtlen piros Pall Mall Budapesten úgynevezett hiánycikk volt, viszont bármelyik prágai trafikban vehettél, az ebben a bekezdésben eddig rejtőzőt például a világhírű Központi (ma: Nemzeti) Bábszínház közvetlen közelében, 1978 őszén vásárolta. A kukoricapapírba töltött „sárga” Gitanes kritikátlan istenítésének jelei csak később mutatkoznak majd meg írásművészetében. Ha egyáltalán megmutatkoznak – ezt most nem tudom és nem is akarom ellenőrizni, noha van már internet.

⇐91

Abody Rita. Abody Ritát láttam egyszer a tihanyi újságíró-üdülő strandján a Balatonban, amikor még nem tudtam, hogy őt látom, nyolcévesek voltunk, kábé, szóval ez 1964 nyara lehetett. Az apja körül fickándozott kacagva, aki 1 élveteg, eleven, ám a lehetőségekhez képest mozdulatlan sziget hálás szerepét játszotta, az apró kacajokat felejthetetlen nevetgélésével fűszerezve.

⇐92

Kukorelly Endre: Az éhezésről. Ál-vígjáték

⇐93

Ezt a mondatot, fájdalom, Kálmán C. György morcos kritikájában maró gúny tárgyává tette, mondván, hát mégis mivel mosolygott volna a szerencsétlen, ha nem a szájával. Könnyű volna arra hivatkozni, hogy az ember – antropos! – úgy van megszerkesztve, hogy pusztán a szemével is tud mosolyogni, miközben a szája, lássatok csudát, mozdulatlan marad. De ne tegyük ezt. Nézzük, hogy akkor viszont mit: „Mosolyog. Nedves a hibátlan szája.” Már nem tudom megbeszélni vele.

⇐94

Önkéntelen utalás Wilhelm Hauff A kőszív című meséjére, amelyben Hollandus Mihály kődarabra cseréli azok szívét, akik hozzá fordulnak segítségért. (Ami csodálatos, hogy ezek szerint azt feltételezi, mindenkit a részvét akadályoz meg animális céljainak elérésében. Fölmerül, szerintem egyébként joggal, a kérdés, mi van, mi lehet Hollandus Mihály mellkasában, és ha kő, akkor azt mikor és ki tette oda.)

⇐95

Apám anyja, a nagymamám, özvegy Németh Györgyné, született Taldik Margit. „Olyan jó lenne még egy kicsit élni”, mondta pár nappal korábban, inkább tárgyilagosan, mint szomorúan, a halálosnak bizonyuló ágyán.

⇐140

M. Intelligencia kisasszony ide is beleírt: „világítás, a kipufogógázok is csak vattásan szállnak felfelé, körbeszivárgott a karácsonyban egy kevés hasadékgáz. 3. Hétfőn hegedül, kedden képeket fest, szerdán szobrot formál, csütörtökön verset ír, pénteken novellát, misét hallgat szombaton, azután vasárnap bontogat a vadonatúj esernyövázból. Szorgalmas, de nem érdemes. 4. Sárga almát hoztak az asztalunkhoz és zöld szilvát, különös helyen nevelték, ahol a kőtörmelék és a szél mohásít. Nem érdemes. Halálra érett már minden, két napja a gazda sózott marhahúst rakott elénk, hogy legyen, amit majd ezen a héten újra elrágcsálhatunk. Nem érdemes, hangot ad az álmomban a vadkan, de nem halljuk egymást. Latens vaníliaillat él a Mohács forsos partján, csöndesen omlik a kolosszus-borsópüré, a mozarabandák félelmetes zörgésekben kísértenek bennünket álmunkban. Nem érdemes. 5. Örök hétfők, szalmasárga hajad, látszik, hogy napon szárított, ilyen szalmakalapokkal járnak ki kapálni a földieper alá. És megszámolom lábujjaim, álmomban, még mindig öt van belőlük, minden nap ellenőrzöm őket. Pedig szorgalmas, de nem érdemes.”

Tartalom

Angyal és bábu

Üdvözlet

Üdvözlet

Tisztulások

Akragasz

A szűz és az egyszarvú

Van, hogy nem lehet

Facipő és babtorta

A halottaskocsi

Édes madár

A Hét Lovasok Napja

Bonctan

Paperback Writer

A Majomkenyér-hágó

A Négyes Ütőben

A szabadulóművész

Triangulum

Orosz rulett

Katharmoi

Angelosz

Etna

A kígyó és a fülemüle

Das kalte Herz

Por és hamu

Az Apokalipszis presszó

Még egy esély az emigránsnak

Labirintus

Arabeszk

Az írnok

Hüllőzsír

Az élet álarc

Karácsony

A Kubászov-szindróma

Egy igazi világszám

Mintha üvegre

A kiáltás

Egy jó hír

Ne legyen

Fehér

Zárlat

Zárlat

A semmi könyvéből

Eleven hal

Hungaria Extra Dry

Az időzített narancs

Boleró

A vizek felett

Ki az életbe, be a halálba

Meghalálok

Aegynapló

Mennyire hibátlan

Ő meg mondatokkal fizet

Az éhezés művészete

: eleven hal

Még pár mondat,
avagy a hozzávalókról

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
A borítót Roskó Gábor munkája alapján
Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e‑könyvek

ISBN 978 963 468 628 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL