Borítószöveg

Az anyák hazugságaiért a gyerekeik halállal fizettek.

Isabel Gallaghert holtan találja az édesanyja a gyerekszoba padlóján. A fiatal anyát kegyetlenül meggyilkolták, és egy régimódi borotvapengét nyomtak a kezébe. Ki akarhatta bántani ezt az ártatlan családot?

Lottie Parker tudja, hogy kimerítő nyomozás vár rá.Még aznap kap egy hívást. Egy másik fiatal anya, Joyce Breslin eltűnt, és négyéves kisfiát elrabolták az óvodából. Amikor egy véres borotvapengét találnak Joyce-ék házában, Lottie biztos benne, hogy ez az ügy kapcsolatban van Isabel halálával.

Lottie versenyt fut az idővel: mielőbb meg kell találnia a gyereket, ezért mindent bevet, hogy feltérképezze Isabel és Joyce múltját. Kiderül, hogy a két nő titokban találkozott, de vajon miért?

Egy szeles hegyoldalban előkerül néhány apró csont, nyilvánvaló, hogy egy gyermek maradványai. Úgy tűnik, a könyörtelen gyilkos semmitől sem riad vissza...

Patricia Gibney nyomozós sorozatának következő része ismét egy megrázó történetet mesél el. Az izgalmas és váratlan fordulatok!ban bővelkedő thrillert Daniel Cole és Karin Slaughter olvasói is élvezni fogják.

Fordította

Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney: Little Bones

Published by Bookouture in 2021

Copyright © Patricia Gibney, 2021

Hungarian translation © 2022 Tóbiás Csenge

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © tashwebber.com

Borítófotók: Nő © Stephen Mulcahey / Arcangel, Ház © Alamy, Madarak © Shutterstock

ISBN 978-963-604-168-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Horváth Anita

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek – a nyilvánvalóan közismerteken kívül – a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Liam Gibney-nek

Prológus

Meg kell mentenie a gyerekeit. Ez az anyák dolga. Megmenteni a gyerekeiket.

Amikor a férfi ökle a gyomrába vágódott, csak az emeleten lévő gyerekekre gondolt. Ha meg akarja menteni őket, ki kell szabadulnia ebből a gyilkos kapcsolatból. De hogyan? Vagy már késő?

– Kérlek, elég – nyöszörögte, és térdre rogyott. – Kérlek, hagyd abba…

A férfit megállásra késztette valami. A tehetetlensége? Nem. Mások gyengesége ösztönözte.

Ő mindeddig némán tűrte a verést. Felnézett a férfi kovaszürke szemébe, és elfintorodott a férfi homlokán ejtett vágásból szivárgó vér láttán. Nem volt mély seb, csak felületesen érintette a konyhakés… Kár. De ahhoz elég volt, hogy felkorbácsolja a férfi dühét. A nőnek fogalma sem volt, hová esett a kés, amikor a férfi megszorította a csuklóját, és ő elejtette.

A férfi letörölte a szivárgó vért, majd ismét ütésre lendítette a karját. A nő elesett; kétségbeesetten próbált védekezni. Bármikor eszméletét veszítheti az ütésektől, sőt bele is halhat. Ki védi meg akkor a gyerekeit?

– Kérlek…

– Ki állítana meg? Te? Esélytelen! Azt hiszed, nem tudom, miket műveltél a hátam mögött? Tudom! Rohadtul mindent tudok rólad, minden egyes kibaszott dolgot, és már megmondtam, hogy nem beszélhetsz senkivel. Senkivel! Te az enyém vagy!

Megragadta a gallérját – a fehér blúzon koszfoltok éktelenkedtek az ütések nyomán –, és talpra rángatta a nőt, aki csak a dühtől fújtató, szőrös mellkast látta, és az orrát megtöltötte az őrjöngő harag pézsmaszaga.

– Sajnálom. Igazán sajnálom. Üljünk le, és beszéljük meg a dolgot – suttogta rémülten a férfi eszement hazugságaitól.

– Üljünk le, és beszéljük meg – utánozta nyávogva a férfi, majd ellökte. A kezét ökölbe szorította, elrejtve hosszú, formás ujjait, amelyeket a nő egykor annyira szeretett. Ez volt az első hibája.

Ez soha nem volt szerelem. Csak kínzás és fájdalom. Romantikus képzetekkel áltatta magát, hogy elfeledtesse a poklot, amelyben élt. Most már felismerte, hogy a férfi pszichopata; felemészti a féltékenység és a hatalomvágy, és a szemében ő semmi, nulla. Egér a csapdában. Örökre sarokba szorítva. Nincs menekvés. Felzokogott, de gyorsan visszanyelte, hiszen a gyengeség bármilyen megnyilvánulása csak további erőszakot vált ki.

A szekrénynek támaszkodva körülnézett, kutatva valamit, bármit, amit fegyverként használhat. De lehanyatlott a keze, amikor a férfi odalépett hozzá, és lefejelte.

Nem esett el. Nem kiáltott fel. Nem ébresztheti fel a gyerekeket… Ha egyáltalán alszanak ebben a ricsajban.

– Szerinted hülye vagyok? – gúnyolódott a férfi. – Eljárkálsz mindenféle boltba anélkül, hogy szólnál? Mindenkivel szóba állsz, aki megtetszik? Nem vagyok hülye! Tudom, hogy kurválkodsz! Mindenhol van szemem. Mindenhol, hallod? Tudom, hogy azok a rohadt kölkök nem az enyémek! Nem is hasonlítanak rám. Elárultál. – Izzadság csorgott a halántékán. – Amúgy sem akartam lányt, soha…

Megfordult, és hasba vágta. A nő térdre rogyott. Aztán a férfi a bordáit csépelte.

– De már nem kell hallgatnom a nyavalygását! Elintéztem a fattyút!

A nő olyan erővel harapott az ajkába, hogy kiserkent a vére.

– Mi? Mit… mit csináltál a lányommal?

A férfi hangosan, gúnyosan nevetett. A nő abban a pillanatban rájött, hogy nincs menekvés. Nem számít, mennyi ideig tart, végül úgyis megöli.

A férfi abbahagyta a nevetést.

– Elment a pihe-puha bárányfelhők világába, és már nem kell hallgatnom az állandó rinyálását! Nem is az enyém volt. Kurva!

A nő felegyenesedett. Remegett a térde, a medencetájékát millió tű döfködte. A félelem pokla nyílt meg a mellkasában, és hiába oltotta volna a lángokat, azokat a harag és a megaláztatás táplálta, és még valami, amit ő maga sem értett. Hatalmába kerítette a téboly. Tényleg elvesztette az eszét?

Ekkor minden erejét összeszedve ellökte támadóját, és futott, ki az ajtón, fel a lépcsőn, egyenesen a hároméves lánya szobájába, a kiságyhoz. A tejfehér arcocskát nézte, de a csukott szemhéj, az apró száj valahogy természetellenes volt. Kinyújtotta a kezét, és megérintette a lánya homlokát.

Hideg. Istenem, milyen hideg. Elkapta a kezét, mintha jeges vízbe nyúlt volna.

– Nem nem nem nem…

Aztán meglátta a vért. Ennyi vér egy ilyen kicsi gyermekben…

A tizenöt hónapos fia szobájába rohant. A kicsit a pókemberes paplanján fekve találta, egyik lába és karja a kiságy rácsai között lógott, mindig így aludt, mint egy elterült tengeri csillag. A nő nyelt egyet, visszatartotta a lélegzetét. Fájdalom járta át minden porcikáját. A zsigerei görcsbe rándultak a rémülettől. Várt. Számolt.

Be. Ki. Be. Ki. Be. Ki.

Megkönnyebbülés öntötte el, és térdre rogyott. A fia lélegzett. Végigsimított a homlokán, és érezte a kisfiú bőrének melegét. Visszadugta a gyermek végtagjait a kiságyba, és ráterítette a könnyű paplant. A baba megfordult. Egyenletesen lélegzett.

Mit kellene tennie?

A férfi még mindig lent volt, a konyhában járkált. Hallotta a léptei halk dobogását a padlón, ahol néhány perccel korábban kis híján megölte. És meg fogja ölni.

A kislánya meghalt.

– Úristen! – A szájára szorította a kezét, a fürdőszobába tántorgott, és telehányta a vécét. Vér és víz kavargott a porceláncsészében. Zavartan tért vissza fia szobájába.

Meg kell állítania. De hogyan? Elvette a telefonját. Nem voltak barátai. Nem ismerte a szomszédokat. Soha nem volt igazi családja. Egyedül volt. A gyerekeivel. Nem, ez már nem így van… A fiával maradt most, hogy a kislánya meghalt. A kislánya meghalt! Talán nagyobb biztonságban van az angyalok karjában, gondolta, majd ezzel a gondolattal epét hányt a fia kiságya melletti szőnyegre.

Zokogva megtörölte a száját, majd emberfeletti erővel legyőzte a soha nem múló traumát és gyászt. Visszament a fürdőszobába, és átkutatta a mosdó alatti szekrényt. Hipó? Az arcába önthetné. Az megölné? Fogalma sem volt, de mégis magához vette a flakont. Kinyitotta a mosdókagyló feletti tükrös szekrényt, és szemügyre vette a fogkrémet és a fogkeféket. Semmi smink, semmi gyógyszer… A férfi nem engedett ilyesmit. Aztán a szeme a borotvájára esett. Szívesebben használta a régi típusú, összecsukható borotvát.

A kezébe vette a pengét. Ez jó lesz.

Legyűrte a hányingert, és testének minden fájó izmát és csontját erőre bírva, lassan lement a lépcsőn.

A férfi a konyhában térdelt, ártatlan és derűs arccal, mint mindig, amikor az agyát elborító köd már felszállt.

A nő tudta, hogy ezeket a tiszta pillanatokat kell kihasználnia, hogy meggyőzze: engedje el. Megállt a folyosón, és imádkozott, hogy legalább a fiát megmenthesse.

A lányuk halála lesz az ütőkártyája, és a kezében tartott penge. Csakis így menekülhet el.

Nem hitt a fülének. A Míreann Stone-hoz jött, hogy megtisztítsa a lelkét, itt, a szent domb oldalában. Földanya. Az ország szíve. Ujját az ajkára szorította, hogy egyetlen hang se szökhessen ki.

Tétova léptek. Felé közeledtek.

Hunyorogva meredt a sötétbe, és látta, hogy két ember jön felfelé a domboldalon, egy zseblámpa fénytölcsérét követve. Egyikük takaróba csavart valamit cipelt.

Rózsaszín árnyalat derengett a horizonton, míg a nappal az éjszakával viaskodott.

Már órák óta kinn volt a dombon, a rituálé részeként, remélve, hogy megújulással tölti el. Túl sok trauma érte, túl sok titkot hordozott. Szabadulnia kellett a kíntól, amely mindent árnyékként homályosított el körülötte.

Nekidőlt a kőnek, és a lehető legkisebbre húzta össze magát, de még láthatta őket.

– El kell temetnünk.

Női hang. Magas. Mintha a sikoltását próbálná megfékezni.

– Miről beszélsz?

– Nem hagyhatjuk itt csak úgy, kitéve az elemeknek. Valahol el kell rejtenünk. Kicsit mélyebben. Hogy az állatok ne… Istenem, én ezt nem tudom megtenni.

– A te ötleted volt, nem az enyém. Szerinted puszta kézzel ki lehet ásni ezt a száraz földet?

– Olyan pici, és a talaj sem túl kemény. Áshatunk egy kicsit. Rengeteg kő van a környéken. Azokkal befedhetjük.

Több mint egy órába telt, mire a reggel hideg fénye a fa alatti halomra vetült, és ők leereszkedtek a dombról.

A férfi nem tudta elhinni, amit látott, sem a hangokat, amelyeket hallott. Hangokat, amelyeket jól ismert. Egyiket sem akarta elhinni. De soha nem felejtené el.

Felhagyva a rituáléjával és a szelleme megtisztítására irányuló gondolatokkal, hazafelé tartott, és több sötétség töltötte el az elméjét, mint amikor megérkezett.

November másodika volt, és a halottak lelke ilyenkor szabadon jár-kel.

KÉT ÉS FÉL ÉVVEL KÉSŐBB
Hétfő

Első fejezet

Isabel nem sokkal a kilenc órai tévéhíradó után hívta fel az anyját, és suttogva arra kérte, hogy másnap délelőtt kilenctől vigyázzon a babára. Anita Boland bosszankodott. Miért az utolsó pillanatban szólt? Mintha eszébe sem jutott volna, hogy az anyjának is lehet élete, esetleg valami más dolga – nem mintha lenne bármi dolga, de akkor is tapintatlannak érezte.

Másnap reggel 8.57-kor Anita megérkezett Cloughtonba a nyaralóhoz, Ragmullintól nyolc kilométerre.

Nem zárta be az autót – itt, vidéken, senki nem zárt be semmit –, és a hátsó ajtóhoz ment. Élvezte a természet csendjét. Beszívta a levegőt, hogy feltöltekezzen, de orrba vágta a mezőkről áradó híg trágya bűze. Ennyit a vidéki életről; százszor inkább a város.

Amint kinyitotta az ajtót, elfogta az idegesség.

Belépett.

A kinti csend után felrázta a harsány gyereksírás. Furcsállotta. Anita tudta, hogy a lánya szörnyen izgága, rendszerint tett-vett a házban – bömbölt a televízió, zúgott a mosógép, vagy a porszívófej koppant a szegélyléceken –, és hogy sosem hagyta sírni a gyereket.

– Isabel? – nézett be a mosókonyhába.

Semmi válasz, csak a baba hisztérikus sírása.

Félelem korcsolyázott végig Anita gerincén. A szíve olyan vadul vert, hogy azt hitte, kiszakad a mellkasából. Ösztönösen a torkához kapott, majd bement a konyhába, és megdermedt.

A fiókok kihúzva, a szekrényajtók nyitva. A padlón összetört porcelán szilánkjai csillogtak, a ruhaszárító és egy szék is felborult.

– Isabel? – szólította újra a lányát. De a hangja csupán reszketeg suttogás volt.

Betolakodó volt a házban? Meg kell találnia az unokáját… És hol a fenében van Isabel? Lábujjhegyen a hálószoba felé osont, ahonnan a baba sírását hallotta.

Belépett, mielőtt észrevette volna, hogy valaki fekszik a földön. A fémes szag a szennyes pelenka- és a babahányás savanyú szagával keveredett.

– Isabel, édesem – tett egy tétova lépést Anita az arccal lefelé fekvő alak felé.

Isabel rövid haját vér borította. A pizsamája elszakadt. Vér áztatta azt is. Anita felnézett, és látta, hogy Holly hanyatt fekszik a kiságyban, eszeveszetten rugdos, üres cumisüvege a padlón hever. A gyerek elfordította a fejét, és elhallgatott; mintha a farácsokon keresztül felismerte volna a nagymamáját.

A lánya teste mellett térdelve Anitában feléledt ápolói múltja. Tudta, hogy Isabel meghalt. Ennek ellenére a lánya hideg nyakára tette az ujját, és ellenőrizte a pulzusát. Nem érzett semmit.

– Drága Istenem a mennyekben – kiáltotta. Valaki brutálisan megtámadta Isabelt. Mi van, ha a támadó még mindig a házban van?

A baba! Ki kell vinnie innen a kis Hollyt!

Átgázolt a vértócsán, hiszen másképp nem juthatott volna a kiságyhoz, és felemelte a kislányt. Érezte a teli pelenka súlyát és nedvességét. A mellkasához szorította a gyereket, és egy utolsó, szívszorító pillantást vetve a földön heverő gyönyörű lányára, kiszaladt a szobából.

Csak akkor szakadt fel belőle a kétségbeesett kiáltás, amikor már kinn volt a ház előtt, a kocsija mellett; a rémült csecsemő pedig csatlakozott hozzá.

A fákról riadt madárcsapat rebbent fel, és a végzet fekete felhőjeként úszott az égen.

Második fejezet

Hiba volt. Óriási tévedés.

Lottie a reggelijét kanalazta. Katie legújabb hóbortja a kecsketej volt, és a svéd müzli; ezeken kívül alig volt más otthon. Gyanakodva vette a szájába az ázott pelyhet, de megakadt a torkán, mint a csiriz.

Mark Boyd vele szemben ült, a széles faasztal túloldalán. Az arca kezdett újra kikerekedni, bár még beárnyékolta a betegsége. Lottie-t mégis a melankólia aggasztotta jobban, amely a férfira telepedett. Az anyja halála nem segített a hangulatán, és aggódott a nővére, Grace miatt is, aki egyedül élt Írország nyugati részén, csaknem kétórás autóútra Ragmullintól. Lottie kételkedett abban, hogy Grace ugyancsak aggódik Boyd miatt, és pontosan tudta, hogy a lány nagyon is jól van.

Nem, a rák örökké jelen lévő kísértete volt az, ami beárnyékolta a jókedvét; a félelem attól, hogy visszatérhet, és milyen károkat okozhat, ha úgy alakulna. Mindez szörnyen nyomasztotta Boydot, és még alvás közben is kínozta. Lottie érezte, ahogy éjjelente hánykolódik mellette, amikor náluk töltötte az éjszakát – ilyen pedig újabban elég gyakran fordult elő, és Lottie cseppet sem bánta.

Eltolta maga elől a félig teli tálat, és ráeszmélt, hogy annak, amit ő érez, semmi köze Boyd betegségéhez – rengeteg tapasztalata van a betegséggel és a halállal való küzdelem terén. Még csak nem is a katasztrofális esküvőjük bántotta, amelyet az utolsó ügyük tönkretett. Nem. Ennél mélyebben gyökerezett. Ez a hideg, hátborzongató ház volt az oka, amelynek falaiba beleivódtak a múlt borzalmai. És nem tudta, hogyan mondja el Boydnak, hogy a Farranstown-házba költözniük óriási hiba volt.

Dobozok és táskák tornyosultak minden talpalatnyi helyen, és Lottie legszívesebben lerohant volna a dombon, a Cullion-tó partjára, hogy világgá kiabálja a feszültségét. Miért költözött ide? Leo Belfield, a New York-i féltestvére még mindig az ügyeiket intézte, a tervei és az elképzelései pedig olyan változékonyak voltak, mint az ír időjárás.

Lottie beleegyezett, hogy állagmegóvás és apróbb felújítások céljából beköltözik a Farranstown-házba, amíg Leo el nem dönti, hogyan akar továbblépni. És azóta is csak húzta az időt. Ami Lottie-t illeti, körülötte soha semmi nem ment tervszerűen.

Az agyában tomboló zűrzavar fizikailag is megmutatkozott, és remegni kezdett a keze. Boyd észrevette.

– Min gondolkodsz? – kérdezte.

– Az isten szerelmére, Boyd, olyan vagy, mint az anyám.

Lottie összeszedte a reggelihez használt edényeket, hátat fordított neki, és a megrepedt kerámiamosogatóhoz vitte a mosatlant.

– Meg kellene hívnunk Rose-t vacsorára – javasolta Boyd. – Biztosan örömmel látná, mennyi mindent csináltunk a házban.

Lottie megperdült.

– Mennyi mindent? Jézusom, Boyd, nézz már körül! Mintha bomba robbant volna! Minden szerteszét, soha semmit nem találok, akkora a kupi, az ajtóig nem lehet eljutni anélkül, hogy át ne esnél valamin!

– Szakembereket kellett volna fogadnod.

– És miből?

– Nézd, Lottie, nem akartalak felzaklatni.

Boyd letűrte fehér ingének ujját, hogy begombolja a mandzsettát, de rájött, hogy az egyik gomb egyetlen szálon lóg, a másik pedig eltűnt.

Lottie-t hatalmába kerítette a reménytelenség. Elfordult, és egy konyharuhával letörölte a mosogató melletti pultot. Morzsát sodort a padlóra; közben hallotta, hogy Boyd már hozza a seprűt a kiskamrából.

– Hagyd – mondta összeszorított fogakkal. – Később megcsinálom.

– Na, engedj már fel egy kicsit – lépett mögé Boyd, és megcsókolta az arcát. Ezzel elérte a kívánt hatást. Lottie feszültsége elillant, és Boydhoz simult.

– Nyálas! – jelent meg Sean a konyhában. – Ma nem mentek dolgozni?

– És te nem mész iskolába? – kérdezett vissza Lottie.

– Anya! Húsvéti szünet van. Melyik bolygón élsz?

– Valóban? – Lottie nézte, ahogy a száznyolcvan centis fia vajas kenyeret ken, és a hűtőben kotorászik. A szíve nagyot dobbant, amikor a fiú hirtelen becsukta a hűtőt, és megfordult.

– Mi az? – kérdezte.

– Semmi. – Egy pillanat törtrészére mintha az apja lett volna. Ugyanazok a mozdulatok, ugyanaz a fizimiska. Lottie-nak elfacsarodott a szíve. Adam nem láthatta felnőni a fiát… Ahogy a két lányát és az unokáját sem.

Sean három szelet sajtot csapott a kenyérre, és beleharapott.

– Ma kifestem a szobámat. Akarsz segíteni, Mark? – kérdezte tele szájjal.

– Persze – bólintott Boyd –, de majd csak este. Anyádnak és nekem dolgoznunk kell. Nálunk nincs húsvéti szünet.

– Rendben, csak játszom pár órát, aztán festhetünk, ha hazaérsz.

– Lehet, hogy szünet van – vágott közbe Lottie –, de tanulnod kell.

Sean lesütötte a szemét, kiment, és hagyta, hogy az ajtó becsukódjon mögötte.

Lottie gyorsan összeszedte a gondolatait.

– Köszönöm, hogy segítesz neki a festésben – mondta. – Nagyon kedvel téged.

Szóváltás hallatszott a konyhaajtó előtt, majd Katie rontott be.

– Istenre esküszöm, egy nap megölöm Sean Parkert.

– Most mit csinált? – kérdezte Lottie.

– Itt van, nem? Bármerre fordulok, belé botlom, és nagyon sok dolgom van.

– Például micsoda?

Katie gyorsan megvajazott két szelet kenyeret, miközben a maradék kecsketejet egy kis tál kukoricapehelyre öntötte.

– Meg kell etetnem és felöltöztetnem Louist, és el kell vinnem a napközibe, mielőtt munkába mennék. Alig van időm enni vagy felöltözni. Istenem! – Összefordította a két szelet kenyeret, és teli kézzel, a könyökével nyitotta ki az ajtót. – Tudod, néhányunknak dolgoznia kell.

– A Grand Central Station jut eszembe – hümmögött Boyd, amikor az ajtó becsukódott Katie mögött.

– Én meg néha úgy érzem magam, mintha a Száll a kakukk fészkére egyik jelenetében volnék.

– Jobb, ha hozom a cuccaimat, különben valaki még azt gondolhatja, hogy itt lakom. – A széke csikorgott a padlón, az ajtócsukódás halk hangja pedig többet mondott, mint ha becsapta volna.

Lottie tudta, hogy Boyd végleg ide akar költözni. Ez lenne az észszerű. Világos. Már szinte az anyakönyvvezető előtt álltak, az isten szerelmére. De mégis elakadt valami. Miért?

Ám a telefonja csörgése kiverte a kérdést a fejéből.

Boyd belépett a lakásába, felvette a postát a padlóról, és bement a nappaliba. Felhúzta a rolót. Fény árasztotta el a szobát. A levegő áporodott volt, de nem hagyhatta nyitva az ablakokat, hiszen egész nap a munkahelyén volt. Inget akart cserélni. Semmiképpen nem töltheti a napot lógó mandzsettájú ingben. Benyúlt a gardróbba, és elővett egy világoskék, szűkített vászoninget és hozzá illő sötétkék nyakkendőt.

Gyors zuhanyozás után felöltözött, és a tükörbe pillantva észrevette, hogy egyre több az ősz szál a hajában. Gyorsan elfordult, nehogy szemügyre kelljen vennie sápkóros arcának többi részletét.

A Lottie-nál töltött éjszaka kellemesen telt. Szeretett a gyerekei és a kis Louis közelében lenni, de nem tagadhatta, hogy Sean volt a kedvence. Beszélgettek a hurlingről és a kerékpározásról, és játszottak néhány FIFA-meccset Sean PlayStationjén. Boyd hosszú évek óta először érezte úgy, hogy egy igazi család része. Erről Grace jutott eszébe. Fel kellene hívnia a nővérét… Majd később. Ma este. Talán holnap. Nagyon szerette, de néha a kemény munka minden erejét elvette. Na jó, általában.

Fütyörészve tért vissza a nappaliba. Felkapta a kulcsait, és a postára pillantott. Átpörgette a borítékokat, és ismét megfordult a fejében, hogy végre beállíttathatná az online számlázást. Aztán ismerős kézírást pillantott meg: a volt feleségéét. A francba. Most mit akarhat tőle Jackie? Ki írt még levelet? Az e-mailek, az SMS-ek és a telefonhívások átvették a hatalmat, tehát biztosan nem akarta, hogy elektronikusan ellenőrizzék. Ismerve az előéletét, ez nem jó jel.

Arra gondolt, hogyan hagyta magára Jackie, hogyan jött össze egy nagyvilági bűnözővel, aki aztán az illegális pénzén jól tarthatta. A Costa del Solra menekültek. Aztán néhány évvel ezelőtt Jackie újra megjelent Ragmullinban, miután felfedezte, hogy a barátja részt vesz a szexkereskedelemben. Közreműködött a férfi letartóztatásában, de elhagyta az országot, mielőtt vádat emelhettek volna ellene. Boyd abban sem volt biztos, hogy a vádak helytállóak lettek volna, de Jackie elég okos volt ahhoz, hogy elmeneküljön.

A borítékot forgatta, ujja a zárócsík felett lebegett. Nyissa ki most, és kockáztassa meg a rossz hangulatot aznapra, vagy hagyja, és csak este bontja fel? Még azzal a gondolattal is eljátszott, hogy kettétépi, és a szemetesbe dobja. De ehelyett a kabátja belső zsebébe csúsztatta. Később.

Ahogy elhagyta a lakását, már kevésbé volt derűs a lépte.

Harmadik fejezet

A boríték a padlóra esett.

A huszonhét éves Joyce Breslin összegömbölyödött az ágyban, a fejére húzta a paplant, és beletúrt hosszú hajába. Újabb nyugtalan éjszaka.

Túl korán volt még a postához. De valaki feljött a keskeny ösvényen, és bedugott valamit a levélrésen. Annak ellenére, hogy tudta, mennyire irracionális, úgy érezte, viszket minden hajszálának a töve, és a karján a szőr szinte elektromosságtól szikrázik.

Lerúgta az ágyneműt, és felült. Ez őrület. Ez csak a postás volt!

De az ösztöne veszélyt jelzett.

Eljött érte. Joyce tudta. Tépett szárnyakon menekült a múltja elől, mert nem volt más választása. Mostanra pedig már menekülni sem tud. Itt ragadt, ebben a háromszobás ikerházrészben, Nathannel, egy férfival, akit aligha szeretett. A szabadság ára egy másfajta rabság volt.

Remegés futott végig a testén, mint egy kiáradó folyó, de a gát még nem szakadt át. Higgadtan átvészeli ezt a hullámot is, nyugtatta magát, ennyi, légy pozitív. Mondani persze könnyű.

Mélyet sóhajtott, lenyúlt a padlóra a pulóveréért, és belebújt. Lábujjhegyen hagyta el a hálószobát, és megállt a lépcső tetején.

Csend volt. A gyermeke még aludt.

Óvatosan leereszkedett a lépcsőn, ügyelve, hogy átlépje a nyikorgó negyedik lépcsőfokot, és megállt az előszobában. Az ajtó tetején lévő színes üvegen át lágy fény szűrődött be. Fűtés még nem volt, és Joyce hirtelen nagyon fázni kezdett.

Még egy lépést tett, a szeme elkerekedett, és minden álom- és rémkép elillant, hogy éber lidércnyomás váltsa fel.

Ott hevert. Egy fehér boríték. Mint egy fényfolt a lakkozott parkettán.

Azon töprengett, van-e ereje felvenni. Kinyitni. Belenézni. Tudta, hogy rossz. Ilyen korán semmi jó nem érkezik a levélnyíláson keresztül. Amúgy sem. Legalábbis neki nem.

Lehajolt, kinyúlt, ujja a boríték felett lebegett, mintha megégetné, ha hozzáér.

Nézte, de még nem fogta meg. Az eleje üres volt. Nem volt rajta címzés, sem név. Talán csak képzelte. Talán csak eltévesztették a házat? Talán a szomszédjának érkezett? Vagy Nathannek? Ez az! Megkönnyebbülten felsóhajtott.

De nem. Érezte, hogy valami baljóslatú dolog készül. És csak magát hibáztatta, mert elindította azokat a folyamatokat, amelyek csakis ehhez vezethettek.

Dübörgő szívvel felkapta a borítékot, mielőtt meggondolhatta volna magát.

Feltépte a papírt. Belenézett.

Elakadt a lélegzete, a szíve kihagyott néhány ütemet, aztán olyan szaporán kezdett verni, hogy majd kiugrott a helyéről.

Kinyitotta a borítékot.

Egy rozsdás borotvapenge hullott a padlóra, majd egy másik. Két penge.

A torkához kapott.

– Nem – suttogta.

Figyelmeztetés volt. Figyelmeztetés, hogy menekülnie kell. Fogd a gyerekedet, és fuss! Aztán valami mást is észrevett a borítékban. Egy darab papírt, amin csupán egy gépelt cím volt, semmi más.

Nem! Apró sikoly szökött ki a torkából.

Érte jöttek. Nem lebegtek többé a rossz emlékek és a kísérteties rémálmok légüres terében. Itt voltak. Visszatértek az életébe.

– Édes Istenem, segíts – suttogta a plafonnak.

A keze remegett, ahogy felvette az egyik pengét. Nem találta a másikat, és nem is érdekelte. A borítékot a zsebébe gyűrte, és vett egy mély lélegzetet.

Joyce biztos volt benne, hogy ez lesz élete utolsó napja.

A nap végére azt kívánta, bárcsak ez igaz lenne.

Negyedik fejezet

Lottie letaglózva állt a nyitott ajtóban. Megpróbálta egy pillantással átfogni a jelenetet; haragjával küzdve kihúzta magát, fizikailag és szellemileg munkamódba váltott: most Lottie Parker felügyelő, nem az anya, az özvegy, a szerető, a harcos, hanem a hivatásos nyomozó.

Az áldozat édesanyja, Anita Boland kint állt, könnyei esőcseppekkel vegyültek, és a melléhez szorította az unokáját. Lottie eltökélte, hogy mindent megtesz Mrs. Bolandért és a kislányért.

Örült, hogy a helyszínelők már lefektették a nagy acél járólapokat, hogy megőrizzék a hálószobából kivezető véres cipőnyomokat. Hasonló nyomok vezettek onnan, ahol a test feküdt, a babaágyhoz is. Több mint valószínű, hogy Mrs. Bolandhez tartoztak, de meg kellett őrizni és elemezni őket, mert lehet, hogy néhány a gyilkosé.

Mielőtt belépett a hálószobába, Lottie a folyosó falán lógó nagy esküvői fotót nézte. A férj, Jack Gallagher magas volt, és széles vállú. Menyasszonya, Isabel csak a válláig ért. Az arca kissé egérszerű volt, de az enyhe mosoly fényt csalt az arcára, és szőke haja megcsillant a mögöttük ragyogó napsütésben.

Lottie megacélozta magát, mielőtt a testre nézett. A huszonkilenc éves Isabel Gallagher arccal lefelé feküdt a fapadlón, fehér pamutpizsamája már vörösesbarna színű volt, tele hasítékok és vágásnyomok sokaságával. Rövid, szőke haja összetapadt a vértől, az arca nem látszott. Ez talán még jó is, hogy nem kellett látnia a nő utolsó arckifejezését. Elég volt tudni, hogy Isabel meghalt.

De ami megérintette, az a bolyhos rózsaszín zokni volt a nő lábán. Az egyszerű dolgok, a hétköznapi apróságok, amelyek a borzalom efféle jeleneteiben is megmutatkoznak, még fájdalmasabbá teszik az iszonyatot. Lottie szíve összeszorult. Elképzelte, ahogy Isabel kibújik az ágyból, és bolyhos rózsaszín zoknit húz, hogy melegen tartsa a lábát a hideg padlón, és most itt van holtan, a saját vérébe fagyva.

Lottie odalépett Jim McGlynnhez, a helyszínelők vezetőjéhez.

– Nem szép – mondta a férfi fölöslegesen.

Lottie bólintott, mert nem bízott magában, hogy meg tud szólalni.

A hálószoba sarkában egy fehér, farácsos kiságy állt. A babát az áldozat édesanyja vitte ki, de vajon meddig sírt itt? Fizikailag látszólag érintetlen, de pszichésen milyen károkat szenvedhetett a csecsemő? Lottie megrázta a fejét, hogy eloszlassa a gondolatot.

– Úgy gondolom, Isabel sokáig szenvedhetett – jegyezte meg. Túl sok vér gyűlt össze a padlón, és nagy tócsában terjengett a test alatt. Az ágy felett és körül a pasztellszínű tapétát vörös vércseppek pettyezték.

– Öt sebet számoltam meg a hátán. Addig nem fordítom meg, amíg az állami patológus meg nem érkezik.

– Lehet, hogy egy félresikerült rablás – találgatott Lottie. – A konyhát feldúlták. Talán a tettes azt hitte, hogy üres a ház.

– Ez a maga dolga, felügyelő.

– Talált valami bizonyítékot arra, hogy ki… tette ezt? – Lottie összekulcsolta a kezét, és kétségbeesetten küzdött, hogy ne fulladjon meg a halál szagától. Annyira erős volt, hogy még a maszkján keresztül is érezte, és kaparta a torkát. Erről eszébe jutott az istállószagú kecsketej és a nyálkásra ázott müzli, és öklendeznie kellett.

– Egek, hagyjon már békén – morgott McGlynn.

– Van valami jele a gyilkos fegyvernek? – makacskodott Lottie.

McGlynn dühösen nézett fel. Lottie állta a tekintetét. A házat még nem kutatták át teljesen. Egyelőre a test volt fontosabb. Tudta mindezt, mégis…

– A baba – kezdte halkan – itt volt, amikor… Istenem, Jim, ez még az én erős gyomromnak is túl szörnyű.

Az idősebb férfi az üres kiságy felé pillantott, és fáradtan ingatta a fejét, majd visszafordult, hogy a munkájára koncentráljon. Igyekezett elzárkózni a bűncselekmények emberi oldalától, és kizárólag szakmailag értékelte a dolgokat, de Lottie néha látta a bánatot megcsillanni a férfi zöld szemében. Testközelből foglalkozott mindenféle borzalommal.

Lottie meghagyta őt a zord feladatának, kikerülte Gerryt, a fényképészt, és átvágott a kis házon. Egy borszínű műbőr kézitáska hevert a konyhaasztalon a reggelihez való edények és a kihúzott fiókok törmelékei között. Fölé hajolt, és kesztyűs kezével kinyitotta a táskát. Kulcscsomót látott, beleértve a slusszkulcsot is; valamint egy fekete pénztárcát, amelyből néhány blokk sarka lógott ki. Ha rablás lett volna, elviszik a táskát, nem?

– Ezt lefényképezted, Gerry?

– Igen. Szobánként végigfotóztam a házat. A konyha az egyetlen hely, ahol dulakodás nyomai láthatók. – Elhallgatott, majd hozzátette: – És persze a hálószoba.

– Természetesen. Köszönöm – biccentett Lottie, és kivette a pénztárcát.

Nem volt benne sem készpénz, sem bankkártya, azokat talán mégis elvitték. Egy fotó a babáról, de a férjről nem. Később majd mindent becsomagolnak, felcímkéznek és elemeznek, ahogy a testet is. Lottie alaposabban megnézte a táskát, és megpillantotta egy vékony, papírkötéses könyv ráncos gerincét. A romantikus regényeket kiadó Mills & Boon egyik tucatponyvájának egy példánya. Vajon Isabel romantikára vágyott az életében, és csak az ilyen lektűrök lapjai között találta meg? Egy takarékbetétkönyvet is talált. Nem volt közös, a férje nevére szólt. Rajta kétezer euró részvényben és ötezer euró kintlévőség.

A táska cipzáras zsebében egy rúzst talált, más kozmetikum nem volt benne. „Rubin szenvedély” – ez még jobban elszomorította Lottie-t. A halott nő soha többé nem fogja sietve kifesteni a száját, hogy némi színt vigyen az életébe.

Hívott egy helyszínelőt, és megkérte, hogy a lehető leghamarabb csomagolják be a táska tartalmát, majd átvizsgálta a konyhát, és megtorpant a hűtőszekrény melletti falon lévő vezetékes telefonnál. Felírta magának, hogy ellenőrizze a hívások adatait a szolgáltatónál. Ekkor jött rá, hogy nyomát sem látta Isabel telefonjának sem a táskájában, sem a hálószobában, sem máshol. Laptopot vagy számítógépet sem találtak.

Odakint lehúzta a védőruhája kapucniját, és kirázta a haját. Levette a maszkot, és mélyen beszívta a friss levegőt. Vajon mennyi időbe telik, míg megtisztítja a tüdejét a halál rothadó szagától?

Boyd Anitát, az áldozat édesanyját vigasztalta, aki most az autója anyósülésén gubbasztott nyitott ajtónál, és nem volt hajlandó elhagyni a helyszínt. Mezítláb volt, csak a helyszínelők cipővédője volt a lábán, hiszen vizsgálat céljából elvették a cipőjét. Stílusos fekete bőrdzsekijén nem volt behúzva a cipzár, és a hűvös szellő meglebbentette fehér pamutblúzát. Mélykék farmert viselt. Az ötvenes évei végén járhat, gondolta Lottie, és csodálta a nő stílusát. Az ő anyja, Rose, poliészternadrágot és kötött pulóvert hordott, mint a hetvenes éveikben járó, rövid ősz hajú nők többsége.

Lottie észrevette, hogy az Anita karjában tartott csecsemőt rendőrségi kabátba bugyolálták, amelyet Boyd a kiérkező járőrkocsik valamelyikéből vehetett elő. Alatta fehér törvényszéki védőruha volt a babán. A kezeslábas lábrésze kilógott a kabát alól. A gyermek ruháit elvitték elemzésre. Jézusom, gondolta Lottie, remélem, a gyilkos nem érintette meg. A kislány mélyen aludt a nagymamája karjában. Anita ruháit is elemezni kellene, hátha rátapadt valami nyom.

– Vidd be őket az őrsre, Boyd. Adj Anitának egy csésze teát, addig én kinevezek egy családi összekötő tisztet.

Anita szeme akkorára tágult, mint egy csészealj, és kimászott a kocsiból.

– Nem! Nem hagyhatom egyedül Isabelemet abban a szörnyű házban! – Arcát a gyerek fürtjeibe temette. –  Felvették a kapcsolatot Jackkel, a férjével? Munkába ment. A Quality Electricalnél dolgozik, itt van éppen Ragmullin határában. Villanyszerelő. Istenem, fel kellett volna hívnom. Nem gondolkodtam tisztán – zokogott.

– Ne aggódjon. Már elküldtünk érte. Hamarosan itt kell lennie. – Lottie Kirby és McKeown nyomozót küldte a Quality Electrical telephelyére, hogy hazahozzák Jack Gallaghert.

Anita szorosabban fogta a babát.

– Holly velem jön. Isten tudja, Jack milyen állapotba kerül. Én majd vigyázok rá, míg Jack megéli a gyászát. Kérem.

A kertet szegélyező fák legfelső ágain egy erdei galamb búgott, kísérteties hangulatot kölcsönözve a jelenetnek.

– Rendben van, Anita, én itt maradok Isabellel. Menjen Boyd nyomozó őrmesterrel. – Lottie Boydhoz fordult: – Keress valakit, aki kerít egy üveg tápszert a babának. És kérj meg egy gyerekorvost, hogy nézze meg.

– Köszönöm. – Anita hangja remegett, és újabb szempillafestékkel kevert könnyek peregtek hamuszürke arcán. Nekidőlt a kocsi ajtajának.

Lottie kinyújtotta a kezét, hogy támogassa az elkeseredett nőt.

– Legyen erős. Önmagáért és az unokájáért. Hogy is mondta, Hollynak hívják?

– Igen. Az én Isabelem kis másolata. Karácsony napján született. Isabel a Noelle nevet szerette volna, de Jack ragaszkodott a Hollyhoz. Annyira boldog volt, hogy a gyermek egészséges, hogy bármilyen névbe beleegyezett volna. Nehéz kilenc hónapja volt. Állandóan beteg volt. Tíz kilót fogyott. Szegénykém… És most… elment.

Anita Boland megingott, és Boyd átkarolta a vállát, hogy megtartsa. Lottie szíve vérzett érte, az előttük álló napokra és hetekre gondolt, amelyeket az asszonynak el kell viselnie. A lánya holttestének megtalálása csak a trauma kezdete.

Miközben Boyd a kocsihoz támogatta az összetört nőt, a válla fölött Lottie-ra nézett, és a szeme azt üzente: minden rendben lesz.

Miután elhajtottak, Lottie körbejárta a kis nyaralót. Egy félreeső telken állt, körülbelül nyolc kilométerre Ragmullintól, a legközelebbi szomszédtól több mint ötszáz méterre. Úgy tűnt, hogy régebbi ház, épp felújítás alatt. A bővítés körvonalait már látni lehetett hátul. A kertben egy betonkeverő is állt, valamint több zsák bontatlan cement, egy nagy homokdomb. A ház körüli járda is befejezetlenül maradt. Elfogyott a pénzük, vagy megváltoztatták a terveiket? Kicsivel arrébb egy tízéves fekete Volkswagen Golf parkolt, a ház mögött elterülő földeken pedig éppen trágyástraktor haladt végig.

Lottie a hátsó ajtóból nézte a helyszínelők munkáját. Nyoma sem volt erőszakos behatolásnak, és fogalma sem volt, hogy hiányzik-e valami a házból, de Isabel férje talán többet tud majd.

Megnézte a jegyzeteit, és látta, hogy Jack Gallagher főnöke megerősítette: a férfi reggel 7.10-kor érkezett meg a város szélén lévő Quality Electrical céghez. Most tíz óra múlt tíz perccel. Anita Boland kilenc előtt találta meg lánya holttestét és a síró babát, amikor a megbeszéltek szerint megérkezett, hogy vigyázzon Hollyra. Isabelnek 10.15-re volt időpontja egy orvoshoz Ragmullinban, és Anita azt mondta, korábban érkezett, hogy a lányának legyen ideje elkészülni. Isabel felhívta őt tegnap este, majd reggel hét körül újra, hogy emlékeztesse a megbeszéltekre. Lottie-nak eszébe jutott, hogy meg kellett volna kérdeznie Anitát, van-e a lányának mobiltelefonja.

Majd megkérdezi a férjét, ha megérkezett.

A betörés nyilvánvaló jele nélkül úgy gondolta, hogy az ajtó valószínűleg nyitva maradt, hiszen Isabel az anyja érkezését várta. Több szúrt seb. A baba sértetlen. Valaki, akit ismert?

Lottie visszament volna a házba, de fékcsikorgást hallott a ház túlsó oldala felől. Odasietett, és felkészült, hogy találkozzon a gyászoló férjjel.

Ötödik fejezet

Joyce éppen egy gyors SMS-t írt, és amikor meghallotta a neszt a lépcső tetején, olyan hévvel fordult meg, hogy elbotlott a pizsamája szárában, és elesett; a halántékát beütötte a radiátor sarkába.

– Anya! Jól vagy?

A kisfiú lerohant a lépcsőn, pizsamája félig le volt húzva. Ragaszkodott hozzá, hogy reggelente egyedül öltözzön fel, és már egyre jobban ment neki, de még csak négyéves volt, nem mindig sikerült tökéletesen a művelet.

– Ó, Evan, látod, anya ügyetlen volt, és megcsúszott. – Feltápászkodott, és megölelte a fiát. – Először reggelizz, aztán megkeresem a mai ruháidat.

– Vér, pfuj!

Ahogy a fia elhúzódott tőle, Joyce észrevette a vért az ujjain. Basszus, jól beütötte a fejét. Piros csík maradt a radiátor sarkán is.

A konyhában elővette a gabonapelyhes dobozt, és megengedte Evannek, hogy ő maga szórjon a tálkájába. De a tejet már ő öntötte rá, így is elég nagy volt a rumli.

Egy épp csak átmelegedett pirítós szélét rágcsálta idegesen. Döntenie kell.

Lenyelte a pirítóst, közben a ruháskosárban keresett egy tiszta kötényt a munkahelyére. Hát, ma nem lesz tiszta a köténye, hagyta annyiban a dolgot.

A fia dudorászva csokis gabonapelyhet lapátolt a szájába. El sem jutott hozzá az anyja feszültsége.

Joyce zsebébe szinte lyukat égetett a boríték a pengével. El kell mennie innen.

– Drágám, egyél. Ma kicsit korábban megyünk a napközibe. Nem akarok elkésni a munkából. Oké? – Még volt néhány órája a műszakja kezdetéig, de Joyce úgy érezte, gondolkodnia kell.

– Oké.

A kapkodásban a fiú felborította a tálkát. Kakaós tej folyt végig a pizsamafelsőjén.

– Bocsánat, anyu.

– Semmi baj. Hozom a pólódat. – Joyce talált egy tiszta, de gyűrött felsőt. Csak a gallér látszik ki a pulóver alól, megteszi így is.

– Apu hamarosan hazajön?

– Persze, édesem. – Lehúzta fiáról a maszatos felsőt, ráadta a tiszta pólót, majd a szennyeskosárba túrt a napközis egyenpulóverért. Piszkos volt.

– Anya, ez koszos!

– Mára még jó lesz, hidd el.

– Oké.

Joyce puszit nyomott a fia feje búbjára, és szorosan átölelte.

– Menj, nézd a tévét, amíg felöltözöm.

– Rendben. – A kisfiú sokkal idősebbnek tűnt a koránál.

Az emeleten Joyce előhúzott egy bőröndöt a szekrényből. Az ágyra dobta, és elhúzta a cipzárt. Mit vihetne el? Hová menne? Nem, ez nevetséges… Világosan kell gondolkodnia. Először el kell vinnie Evant a napközibe.

A hajába túrt. Vért kent szét a homlokán. A fenébe.

A fürdőszobában kimosta a sebet, és egy ragtapaszt nyomott rá. Fogmosás után megfésülte hosszú, fekete haját, és azon töprengett, hogy talán be kellene festetnie.

És mit mondhatna Nathannek? Elmehetne anélkül, hogy elmondaná neki, mi folyik itt? Csak este ér haza, a kontinensre vitt fuvart. Valójában miért aggódott annyira miatta? Bízott benne egyáltalán? Ma reggel, a pengés boríték után, már tudta a választ erre a kérdésre. Nem bízott senkiben.

Farmert és fekete pólót vett fel, és kinézett az ablakon. Mit keresett? Alig ismerte a szomszédjait a környéken. Nem ismerne fel egy idegen autót. Nem tudná, ha valami nincs a helyén. Nem venné észre, ha meglátna valakit, aki esetleg őt figyeli. Reszketve vette fel a kardigánt, és felhúzta a cipzárt. A zsebében ropogó borítéktól borsódzott a háta. Ennek ellenére magánál kell tartania, emlékeztetve a veszélyre, amiben ő és Evan forognak.

Mi legyen a következő? Először is el kell vinnie a fiát a napközibe. Ott majd biztonságban lesz a többi gyerek között, amíg ő eldönti, hogy mitévő legyen.

Lement a földszintre, és benézett a nappaliba.

– Készen vagy? – emelte fel a kisfiú kabátját.

Evan nem nézett mesét, a könyvespolc melletti sarokban kirakós játékkal játszott. A tévében a Jó reggelt, Írország! ment lehalkítva. A képernyőn egy keskeny út végén helyszínbiztosító szalag lobogott. Joyce nem hallotta, mit mond a szőke műsorvezető. Ahogy a fia felé lépett, egy útjelző tábla villant fel a képernyőn: Cloughton 1 km.

Joyce megkereste a távirányítót, és felhangosította a tévét.

A riporter a helyszínelőszalag mellett állt.

– A rendőrség még nem erősítette meg a nyomozás pontos okát, de egy szóvivőtől megtudtam, hogy egy nő súlyos bántalmazás áldozata lett. A helyiek azt mondják, hogy egy házaspár, Isabel és Jack Gallagher lakik az ingatlanban, amely a mögöttem lévő út mentén található. A házban erős a rendőri jelenlét. Amint értesülök az újabb fejleményekről, azonnal újra jelentkezem. Vissza a stúdióba.

Joyce-nak a földbe gyökerezett a lába.

Tudta, miért kapta meg a borítékot a borotvapengével.

Tudta, ki lakik Cloughtonban.

És tudta, hogy ő lesz a következő.