A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Abbott Kahler: Eden Undone. A True Story of Sex, Murder, and Utopia at the Dawn of World War II

Crown, New York, 2024

Első kiadás

Copyright © 2024 by Abbott Kahler

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Hevesi István, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tillai Tamás

S. J. W.-nek

Szerintem kedveltelek volna

[…] senkinek sincs semmije, ezért mindenki gazdag. Vagy van-e nagyobb gazdagság, mint gond nélkül élni vidám és nyugodt lélekkel […]?

Morus Tamás: Utópia

(Kardos Tibor fordítása)

[…] talán mégis létezik a szörny. […] talán mi vagyunk.

William Golding: A Legyek Ura
(Gy. Horváth László fordítása)

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Akármilyen különösnek is tűnik, a következő történet tényirodalom; sem kitalált párbeszédeket, sem fiktív eseményeket nem tartalmaz. Az idézett szövegrészek mindegyike valamilyen archívumból, naplóból, levélből, újságcikkből, könyvből vagy kiadatlan kéziratból származik. A szereplők közül jó néhányan írtak egyes szám első személyű beszámolót a történésekről, ami lehetővé tette a jelenetek részleteinek és a párbeszédek egészének pontos visszaadását, valamint hogy feltárjam a szereplők gondolatait, gesztusait, arckifejezéseit, személyiségjegyeit és előtörténetét. A könyv végén egy (minden egyes megszólalásra kiterjedő) átfogó jegyzék kapott helyet, megjegyzésekkel és forrásmegjelöléssel.

ELŐSZÓ Elveszett paradicsom

Los Angeles, 1934. november

A több száz leégett gyufa és egy érintetlen farakás azt sugallta, hogy sikertelenül próbáltak tüzet gyújtani. Utolsó ételük egy fóka fejéből, egy másiknak a testéből, valamint pikkelyes leguánhúscafatokból állt. A párral a szomjúság végzett; a szinte teljes egészében vulkáni kőzettel borított Marchenán ugyanis nincs édesvíz. Felfordított csónakjuk alatt egy útlevél, babaruhák, számos fénykép és harminc összekötegelt levél lapult. A halászok felbontották és elolvasták mind. Egyikük „pokoli borzalomként” számolt be a tartalmukról. Egy másik bevallotta, hogy az olvasottak rémálmokat okoztak neki.

A levelek közül néhányat George Allan Hancocknak, egy Los Angeles-i iparmágnásnak és felfedezőnek címeztek, aki jó párszor járt Galápagoson. A Charles Darwin, majd később az amerikai természettudós, William Beebe által megihletett Hancock egzotikus élőlények után kutatva hajózott a szigetekre, ám legalább annyira érdekelték az emberek is, akikkel útjai során összeakadt.

A megelőző öt évben nyolcan is letelepedtek a Marchenától 180 kilométerre délre fekvő Floreana szigetén, mind ugyanazzal a céllal: egy utópiát akartak létrehozni, bár arról, hogy ez pontosan mit is jelent, mindannyiuknak különböző elképzelése volt. A telepesek között volt egy orvos és a páciense; egy háborús veterán, a fia és a várandós szerelme; valamint egy bécsi arisztokrata hölgy a két ágyasával és egy gyöngyház markolatú pisztollyal az oldalán.

Hancock tudatában volt a szigeten egyre fokozódó feszültségnek. Sor került erőszakos nézeteltérésekre, továbbá egy zavaros lövöldözésre is, a szigetlakók olykor gyilkosságról ábrándoztak, sőt halálosan megfenyegették egymást. A Hancocknak küldött egyik legutóbbi levelében az orvos egyéb zűrös eseményekre is célzott: „Bízunk benne, hogy még egyszer ellátogat hozzánk… Akkor majd elmesélhetem mindazt, amiről nem írhatok – nincs ugyanis rá bizonyítékom.”

Hancock válaszolni akart, a halál azonban megelőzte: amikor partot ért Floreanán, megtudta, hogy a sziget közössége elvesztette egy újabb tagját.

I. RÉSZ A bennünk élő démon és annak szeszélyei

1 A doktor és tanítványa

A doktor elsőre megrémítette Dorét.

Nem a termetével váltotta ki ezt a reakciót; a férfi alacsony volt, és sovány, keskeny vállú, inas, a bőre alatt mint hosszú giliszták kanyarogtak a vénák. Nem is az arcával, melyet kócos, göndör fürtök kereteztek, és amelyen egy feltűnően kék szempár, valamint széles, elmélkedés és csodálkozás közben elnyíló, a nyelv hegyét látni engedő ajak kapott helyet.

Inkább a részletek összessége volt rémisztő. Mindaz, ami külön-külön hétköznapinak – vagy épp vonzónak – hatott, nyugtalanító egésszé olvadt össze. A doktor testének ruganyossága egy ragadozó mozgását idézte; tekintetében szigorú, végleges ítélet tükröződött; jelleme furcsamód híján volt bármiféle szeretetreméltóságnak és részvétnek, ami választott hivatásának fényében még inkább felkavaró volt. A nő épphogy csak nem nevezte magában durvának, és bízott benne, hogy a férfi soha nem emel rá kezet.

Dore Strauch Koerwin alig múlt huszonhat éves 1927 tavaszán, amikor kezelésre kezdett járni a berlini Vízgyógyintézetbe, ahol a víz gyógyító erejével kapcsolatos úttörő kutatások folytak. Három évvel korábban, egy hosszúra nyúló, méheltávolítással végződő kórházi tartózkodás során sclerosis multiplexet diagnosztizáltak nála, legutóbbi visszaeséséből ugyanakkor némi haszna is származott. Minden egyes kórházban töltött időszak egyfajta kimenőt jelentett lélekölő házaséletéből, a kórtermen keresztülcsörtető, vadember kinézetű doktor pedig sajátos modora ellenére is felkeltette az érdeklődését. Betegtársai éppolyan izgatottak voltak, mint ő.

– A nyers ételek megszállottja – közölte bizalmasan az egyikük.

Egy másik így folytatta:

– Ha egyszer elkezd a nyers ételekről és a vegetarianizmusról beszélni, be nem áll a szája.

Elkerülhetetlen, gondolta Dore, hogy miközben a férfi szobáról szobára, ágytól ágyig ólálkodik, egyszer nála is megálljon majd.

A doktor Friedrich Ritterként mutatkozott be neki, és alaposan megvizsgálta.

– Maga nem beteg – jelentette ki.

– A professzorok szerint az vagyok – ellenkezett Dore. – Azt mondták, soha többé nem leszek már egészséges.

– Maga nem beteg – tartott ki véleménye mellett a doktor –, maga csak beteg szeretne lenni – mondta, majd továbbállt.

„Átlát rajtam” – gondolta Dore, és elpirult, miközben furcsán kiszolgáltatottnak érezte magát. Bejelentkezett a doktor egyéni konzultációjára, melynek során aztán megvallott neki mindent, ami a „lelkét nyomta”, egyetlen kivétellel: a házasságáról egy szót sem ejtett. Amikor mondandója végére ért, Friedrich mégis a következő, igencsak éleslátó megállapítást tette:

– Maga boldogtalan a házasságában… Próbáljunk meg változtatni azon, ami a betegsége alapját képezi.

Ragaszkodott hozzá, hogy Dorénak „nem kell behódolnia a betegségének”, amennyiben át tudja állítani az agyát, hogy az meggyógyítsa a testét. Bevallottan nem szerette a beteg embereket, és bármikor olyan pácienssel találkozott, aki ellenállt a „gyógyító akaratnak”, inkább lemondott róla, mintsem hogy energiát pazaroljon rá. Előszeretettel ajánlott könyveket az elme formálhatóságáról és rejtelmeiről, többek között Prentice Mulford amerikai humorista munkáit, aki azt írta: „Amikor valamiről azt állítjuk, hogy lennie kell, épp azzal hozzuk létre magát az adott dolgot.” És megfordítva: ha azt állítjuk, hogy valami nincs, győzelmet aratunk a szóban forgó dolog fölött. Friedrich átlátta a Dore fizikai fájdalmai mögött meghúzódó lelki nyomás mibenlétét, napi rendszerességű beszélgetéseik így gyógyírként szolgáltak a nő számára, és megszabadították elméjét a legsötétebb gondolatoktól.

Dorénak boldogan telt a gyermekkora Berlinben, iskolaigazgató apjának munkahelyi szigorúsága sohasem terjedt ki az otthonukra, anyja pedig „ösztönös empátiájának” köszönhetően ráérzett Dore vágyaira és félelmeire. Dore jobban kedvelte az embereknél az állatokat, és felfigyelt rá, hogy a másokra rámorduló és rárontó élőlények mellette csöndben elüldögélnek. Énjének egy része abban a hitben élt, hogy ő más, mint a többi gyerek, és e meggyőződése korának előrehaladtával egyre inkább megszilárdult. „Feladatom volt, amelynek az elvégzésére születtem – írta később –, ám fogalmam sem volt, mi lehet az… Csak azt tudtam, hogy nagyszabású dolog, és valami leírhatatlan módon mindig is ezt kerestem.”

Igyekezett megtalálni az 1918-as németországi forradalomban, amikor is, ahogy ő maga fogalmazott, „a szegények és a legszegényebbek” pártjára állt, és az elit ellen lázadt. A megsegíteni kívántak körében burjánzó alkoholizmus és nemi betegségek, saját becsmérlő kifejezésével élve, az „alantas ösztönök és indulatok” azonban annyira felzaklatták, hogy inkább Friedrich Nietzsche Így szólott Zarathustra című könyvében keresett ösztönzést, amelyből azt a tanulságot szűrte le, hogy az emberiség fejlődéséhez vezető egyetlen igaz út az ez irányú törekvések iránti egyéni elköteleződésen át vezet. „Ha először mindenki teljesítené azt, amit másoktól elvár – írta –, a Föld rövid idő alatt paradicsommá változna.”

A forradalmat követően befelé összpontosította az energiáit, és orvosi pályára készült. Az egész napját kitöltő banktisztviselői munkája végeztével esti iskolába járt, hogy felkészüljön az egyetemi felvételire, és e kimerítő napirend okozta kihívásokat tovább fokozta nem szokványos étrendjével. „Talán jobban álltam volna a sarat – ismerte el Dore –, ha akkoriban nem határoztam volna úgy, hogy étrendem kizárólag fügéből álljon.” Azután jutott erre a döntésre, hogy olvasta Arthur Schopenhauer német filozófust, aki bár nem volt megrögzött vegetáriánus, kikelt az ellen, hogy elpusztítsunk egy életet annak érdekében, hogy fenntartsunk egy másikat. Az önmagán való elmélkedés pillanataiban Dore elismerte, hogy szelleme is hanyatlásnak indult. „Éhezett a lelkem” – írta, és próbált találni valamit, amivel jóllakathatná.

✶

A szigorú napirend okozta nehézségek hatására Dore végül megszakította tanulmányait, ám hamar talált magának újabb célt: a nála tizenkilenc évvel idősebb Hermann Koerwint, a család egyik barátját, aki egy középiskola igazgatója volt, és akinek megrögzött szokásai és szilárd meggyőződései izgalmas kihívás elé állították. Úgy vélte, hogy elegendő elszántsággal ki tudja zökkenteni a férfit régimódi, öreges életmódjából, és elérheti nála, hogy „felengedjen a napfénytől”. Miután összeházasodtak, ráeszmélt, hogy ostobaság volt ezt hinnie.

Hermann rendkívül zsugori volt, olyannyira, hogy a pár saját otthon helyett bérelt szobákban lakott. Szeretkezéseiket Dore durvának és visszataszítónak találta, különösen azután, hogy betegsége beálltával megszűnt minden esélye annak, hogy saját gyermeket hozzon a világra. Végül Hermann ugyanolyan elszántnak bizonyult az ő megváltoztatását illetően, mint amilyen ő volt vele kapcsolatban; Dore megítélése szerint a férfi egy hétköznapi háziasszonyt akart magának, olyat, akinek céljai és nézetei nem mutatnak túl önmaga korlátain. Amikor betegsége ismét fellángolt, és szükségessé vált, hogy hosszabb időt töltsön a Vízgyógyintézetben, Dore a kialakult helyzetet lehetőségként látta arra, hogy újraértékelje az életét. És akkor felbukkant ez a különös kis orvos, aki beengedte őt saját, gondosan felépített világába.

Miután tíz napot töltött Friedrich gondjaira bízva, Dore elég jól érezte magát ahhoz, hogy hazaengedjék, ám továbbra is vágyott a férfi társaságára. 1927-ben és a rá következő évben minden reggel elkísérte őt a munkahelyére a Tiergarten parkon át, miközben Németország gyökeres és pusztító változások küszöbén állt. Az európai újságok nacionalista felkelés veszélyére figyelmeztettek. Bajorország déli részén a fasiszták találkoztak a Der Stahlhelm, vagyis „acélsisak” elnevezésű, első világháborús veteránokból álló szervezettel, a konzervatív Német Nemzeti Néppárt paramilitáris szárnyával. Tüntetést szerveztek a versailles-i békeszerződés által életre hívott weimari köztársaság és nemzetközi rend ellen. Katonai teherautós és motorbiciklis egyesületek titokzatos hadgyakorlatokat tartottak, Ausztriában pedig szervezkedni kezdtek a fasiszták. Berlinben a Sturmabteilung, röviden SA, a feltörekvő náci párt paramilitáris szárnya kommunista állampolgárokra támadt a város szórakozóhelyein, fagylaltboltjaiban és a Lichterfelde Ost vasútállomáson.

Az erőszaknak ezek a fajta megnyilvánulásai éles ellentétben álltak a weimari kultúra élvhajhász és túlzásokra hajlamos harsányságával. A Westend városrészbeli Kalckreuthstrassén, Friedrich magánrendelőjének közelében állt az Eldorado elnevezésű „transzvesztita szórakozóhely”, ahol a Berlin legfelsőbb társadalmi rétegébe tartozók és kalandvágyó turisták tivornyáztak együtt írókkal és művészekkel, valamint az épp nemzetközi hírnevének csúcsán álló színésznővel, Marlene Dietrichhel. A két világ alkalomadtán azért érintkezésbe került egymással, például amikor Ernst Röhm – az SA társalapítója, Adolf Hitler közeli barátja, egy nyíltan meleg férfi – ellátogatott az Eldoradóba egy brit újságíró társaságában. Odabent egy női ruhába öltözött férfi vendégkísérő üdvözölte Röhmöt, és leült vele beszélgetni. Az újságíró azt hitte, kettejük kapcsolata, úgymond, „üzleti természetű”, ám Röhm gyorsan kijavította: „Nem a kliense vagyok… Ő az egyik rohamosztagosom.”

Igencsak fura idők jártak akkoriban, Friedrich Ritter pedig, ahogy azt Dore megtapasztalhatta, igencsak fura férfi volt: negyvenegy éves, tudós fizikus és filozófus, az ételek alapos megrágásának buzgó híve. Elmélete szerint, melyet gyakorlati úton akart igazolni, az íny képes annyira „elszarusodni”, hogy átvegye a fogak szerepét. Emellett kísérletet tett az emberi agy feltérképezésére is. Barátai és szomszédai „fantasztikus csodabogárnak” tartották. Egykori egyetemi professzora szerint „olyan ember volt, aki a saját útját járja, akiben az emberek iránt érzett, azonos mértékű szeretet és gyűlölet egységbe forr össze; orvos, akinek merészsége nem ismer határt, ha arról van szó, hogy eljárása helyességét bizonyítsa önmaga számára; különc, aki különös dolgokat visz véghez”. Legalább 150 évig szándékozott élni, és amellett kardoskodott, hogy a húsevő étrend olyan idegrendszeri elváltozást idéz elő, amely rövid úton elhozhatja az európai kultúra végét. Egy olcsó, egyszobás lakásban élt, ahol egy balkonládában zabot termesztett, hogy el tudja készíteni legfőbb táplálékát, a zabkását. Otthon soha nem viselt ruhát. Bizalmatlan volt a tömegesen előállított ruhadarabokkal szemben, ezért durva lenvászonból saját öltözéket készített. A „civilizált cipő” kiváltképp gyanakvást ébresztett benne, így aztán saját kezűleg fonott bőrszandálokban járt. Voltaképpen semmiben nem bízott, amit a civilizáció nyújtani tudott, és régóta eltökélt szándéka volt, hogy elszökjön előle.

✶

A várost átszelő hosszú sétáik során a férfi részletesen beszámolt Dorénak e vágyáról, amely évtizedekkel korábban kezdett kibontakozni benne. Az 1886 májusában Wollbachban, befolyásos helyi családba született Friedrich – akinek apja, Johann Friedrich Ritter egyszerre volt a város polgármestere és vagyonos kereskedő – alacsony termetű, sokat betegeskedő gyerek volt, akit gyakran sújtott megfázás, fej- vagy fülfájás és egyfajta szűnni nem akaró általános rossz közérzet. Féltve szerető anyja, Elisabeth azt akarta, hogy halasszák el fia iskolakezdését, ám miután Friedrich ragaszkodott az ellenkezőjéhez, végül beadta a derekát. A fiú gyengélkedését tovább súlyosbították a kegyetlen verések, melyeket általános iskolai tanítójától kapott, aki, Friedrich szavaival élve, „a mogyorófa pálca kiváló tulajdonságainak elkötelezett híve volt”. Szomszédaik magányos, „furcsa, természetkedvelő gyerekként” emlékeztek rá, aki a szabadban és a könyvekben talált vigaszt. Hosszú délutánokat töltött azzal, hogy a Fekete-erdőben kószált, vagy újraolvasta a Bőrharisnya-sorozat regényeit és a Robinson Crusoe-t, és közben elképzelte, hogy bátor hajótöröttként él egy távoli szigeten.

Miközben a civilizációból való kilépés lehetőségeit kutatta, Friedrich a Lebensreform, vagyis „életreform” elnevezésű német filozófiai iskola tanításait követte, egy olyan kulturális mozgalomét, amely a 19. század végén bukkant fel. 1906-ban egy William Pester nevű német férfi letelepedett a kaliforniabeli Palm Canyonban, ahol természetgyógyászattal foglalkozott, vegetáriánus és nudista életmódot folytatott, és még a cipőjét is maga készítette. Fenntartott egy rokon lelkekből álló közösséget is, amelynek tagjai között helyet kapott mások mellett egy neuropátiás német, aki a méregtelenítő fürdő atyjaként vált ismertté, valamint egy Eutropheon elnevezésű, nyers vegetáriánus éttermet üzemeltető házaspár is. Együtt gyakorolták a keleti miszticizmust, a földből éltek, a szabadban aludtak, és annyira kevés ruhát viseltek, amennyire csak lehetett. A társaság egyik tagja írt egy „főzésmentes” könyvet, amelyben a húsevő étrend erőszakosságát kárhoztatja, és olyan receptekkel szolgál, mint a „leves fogatlanoknak”.

Friedrich filozófiai tanulmányokat is folytatott, és igencsak lebilincselte őt Friedrich Nietzsche munkássága: leegyszerűsítve azok az elképzelések, miszerint az erkölcs teljes egészében szubjektív; Isten egy hazugság, és nincs miért félni a haláltól; nem teremtettek minden embert egyenlőnek (az Übermensch, vagyis emberfeletti ember az elérhető szintek legmagasabbika); és miszerint az emberek semmivel nem jobbak az állatoknál. „Micsoda nagyszerű próféta volt Nietzsche – írta Friedrich. – Az ember sokkal inkább majom, mint bármelyik majom.” Középiskolásként a halandóság kérdéskörének megszállottjává vált. Miután kapott egy koponyát a város sírásójától, addig áztatta egy vödör klórmészben, míg az vakítóan fehérré nem vált. A koponya homlokcsontjára felírt egy Nietzsche-idézetet fekete tintával „az öröklét fájdalommentes állapotáról”, majd elhelyezte a koponyát a hálószobájában, egy oltáron.

Állítása szerint a lelkes vadász apja ugyan megtanította neki, hogyan bánjon a fegyverekkel, Friedrich azonban nem lelte örömét abban, hogy a sport kedvéért állatokat öljön. Beszámol egy esetről, amikor apja csapdába ejtett egy piros farkú madarat, amely megtámadta a méhkaptárait. Apja megparancsolta neki, hogy vigye haza a madarat, ám Friedrich útközben kinyitotta a ketrecet, és hagyta, hogy a madár elrepüljön – az árulás miatt érzett szégyent elhalványította az állat megmentése felett érzett öröm.

Egyik rokona egészen más képet festett Friedrich állatok iránti érdeklődéséről. Az ő verziójában Friedrich nagyon is mutatott hajlandóságot a vadászatra, kedvenc fegyvere pedig a csúzli volt. A helyi patakban úszó pisztrángokra lövöldözött vele, meg az elhullott pisztrángok köré gyűlő szarkákra, az erdőben ugrándozó nyulakra, vagy épp egy-egy útjába kerülő macskára. Sötétedés után mindegyiket a házuk mögött álló fészerbe vitte, ahol titkos laboratóriumot rendezett be. Megnyúzta és felboncolta őket, és közben csodálattal töltötte el az egésztől elváló részek látványa. Egyszer aztán felgyújtotta a laboratóriumot, amire anyjának a következő titokzatos magyarázattal szolgált: „Egy némileg veszélyes, ám roppant érdekes kísérletet folytattam.”

✶

Mialatt kémiát, fizikát és filozófiát hallgatott a freiburgi Albert Ludwig Egyetemen, Friedrich összeházasodott egy Mila Clark nevű feltörekvő énekesnővel. Magához ragadta a nő karrierjének irányítását, és arra buzdította, hogy fogadja el a darmstadti operaház ajánlatát, legyen annak a társulatnak a szopránja, amellyel korábban már fellépett Carmen, Mignon és Amneris szerepében. Amikor Mila bevallotta neki, hogy sokkal szívesebben maradna otthon, Friedrich tiltakozott. Szerinte Milának nem az volt a sorsa, hogy unalmas és engedelmes háziasszony legyen. Ahogy ő maga, Mila is magasabb rendű dolgokra rendeltetett. Hosszú, heves vitáik gyakran erőszakossá váltak. Friedrich egyszer hozzávágott egy vázát az ablakhoz. Előfordult, hogy megütötte Milát. Nemritkán a szexet használták békülésre, amibe azonban szintén erőszak vegyült, amiként arról Mila beszámolt a rokonainak. Mila végül elmenekült az anyjához Wollbachba, és különélésük aztán hosszúra nyúlt, Friedrich ugyanis bevonult, hogy harcoljon az első világháborúban. A férfi később erről úgy számolt be Dorénak, hogy bár vallásos meggyőződése szerint a buddhizmus felé hajlott, és soha nem tervezte, hogy részt vegyen mások legyilkolásában, egyfajta „látnoki élmény” mégis arra sarkallta, hogy jelentkezzen a seregbe.

1916 júliusában Friedrich Franciaország északi részén állomásozott, a Somme folyó mellett, ahol a brit és francia antant haderő támadást tervezett indítani a német hadsereg ellen. Klórgázt és foszgént juttattak a német lövészárkokba, amely gyors és súlyos következményekkel járt. „Hatalmas, mustársárga, gennyedző hólyagok – jegyezte fel az egyik ápoló –, megvakított, váladékos, összeragadt szemek, folytonosan lélegzetért kapkodó, épphogy csak suttogó hangok, amelyek azt mondják, hogy elzáródik a torkuk, és biztosak benne, hogy meg fognak fulladni.” Friedrich egy árokban feküdt a hőségben rothadó halottak között, miközben mérgező gázok gomolyogtak körülötte. Miután néhány hónapot egy kórházban töltött, ahol májkárosodással kezelték, leszerelték és hazaengedték.

A háborús élmények visszavonhatatlanul megváltoztatták. Arra a meggyőződésre jutott, hogy a háború bele van kódolva az emberi génekbe; úgy lüktet benne, akár egy második, rosszindulatú szív. Elisabeth nevű nővére egyik partiján összeveszett Milával, és felpofozta. A sógora közbelépett, megragadta Friedrichet a karjánál, hogy visszatartsa. Friedrich elment, majd egy baltával tért vissza, és néhány heves csapással szétzúzta nővére zongoráját, amelyből csak a billentyűk maradtak meg. Egy hónappal később pedig annyira undorítónak találta unokaöccse tacskóinak látványát, amint azok a saját ürülékük körül hemperegtek, hogy előrántotta zsebéből a pisztolyát, és agyonlőtte mindkét kutyát.

✶

Friedrich visszavonult a tanulmányaihoz, amelyeket 1923-ra be is fejezett, megszerezte az orvosi és a fogorvosi képesítést, és saját filozófiai elképzeléseinek szószólójává vált. A magánrendelőjében és a berlini Vízgyógyintézetben töltött hosszú munkanapok után esszéket írt, és előadásokat tartott a kémia, a fizika, valamint a napfény emberi bőrre gyakorolt hatásának tárgykörében. Alkalmi ismeretséget kötött Albert Einsteinnel, aki csupán egy rövid sétára lakott tőle a Haberlandstrassén, és mire Friedrich megismerte Dorét, meggyőződésévé vált, hogy egyszer létezni fog akkora erejű bomba, amely képes lesz elpusztítani az egész civilizációt.

Friedrichnek semmilyen célja nem volt egy olyan társadalommal, illetve egy olyan társadalomban, mely a haladást a fogyasztás nagyságrendje szerint mérte, és amely az emberekre is árucikként tekintett. Arra a következtetésre jutott, hogy a világot már késő megváltani; semmit nem tehet az érdekében, és a világ sem tehet semmit őérte. Véleménye szerint a társadalom „egy óriási, személytelen szörnyeteg, amely egyre csak újabb láncokat kovácsol, hogy megbéklyózza tagjainak szabad fejlődését”. Nem pusztán a magányba, hanem a kifejezetten önmaga számára megalkotott egyedüllétbe szándékozott visszavonulni.

Az 1927 és 1929 közötti két év során Friedrich bevezette az életébe Dorét. Nem gúnyolta ki a filozófia dolgaiban való járatlansága miatt, inkább eltökélte, hogy végigvezeti őt a saját maga által nagy szorgalommal kitaposott úton. „Nem engedhetem meg, hogy egy epekedő, romantikus elképzelésekkel teli nő kullogjon utánam a vadonba vezető úton” – jelentette ki, ám Dore amellett kardoskodott, hogy ideális partner lenne számára.

Dore úgy vélte, Friedrich a világ nagy lángelméi közé tartozik, és nem azért kutatja az engesztelhetetlen természetet, hogy a testet büntesse, hanem hogy megvilágosodást hozzon az elme számára. A sclerosis multiplex miatt károsodott lába nem jelent ebben akadályt, állította. Erőt merített az önmegtagadásból és saját egójának megzabolázásából. Friedrich végül beadta a derekát, és onnantól útitársként hivatkozott Doréra, akivel „együtt halad a végső bölcsesség felé vezető úton”. Dore gyanította, hogy ő lehet az egyetlen Friedrich nőismerősei közül, akit a férfi nem vet meg.

Dore megvallotta férjének, Hermann-nak Friedrich iránt érzett szerelmét. A feldühödött Hermann megparancsolta neki, hogy tartsa távol magát az orvostól, ő azonban nem volt erre hajlandó. Titkon abban reménykedett, hogy férje veszekedni, kiabálni és esdekelni fog, hogy legalább egy cseppnyi szenvedély kibukik belőle. „A férjem nem csinált jelenetet – panaszkodott. – Pedig több tiszteletet éreztem volna iránta, ha csinál.” Hermann-nal ellentétben Friedrichhel kapcsolatban azt érezte, hogy benne „győzedelmeskedik a maszkulinitás”, és arra intette magát, hogy ne vegye személyeskedésnek a férfi durvaságait; amikor Friedrich valamilyen áldozatot követel tőle, önmagától annak kétszeresét várja el.

Otthon Dore továbbra is kötelességének érezte, hogy eljátssza a háziasszony szerepét, társasági eseményekre kísérte Hermannt, ahol elvegyült az unalmas idegenek között, miközben beteg lábát magas sarkú cipő szorította és gyötörte. Friedrich társaságában megszabadulhatott mindattól, amit a férfi csak „a modern öltözködés gonosz vívmányainak” nevezett, és kényelmes, könnyű ruhadarabokat viselhetett. Kifeküdtek egymás mellé az épület tetejére, amelyben Friedrich lakott, és elképzelték a jövőjüket – ők ketten egyedül, elszigetelten és biztonságban, távol a Németországban rohamosan növekvő tébolytól. Csakhamar arra jutottak, hogy az ideális helyszín trópusi éghajlatú. Hosszú órákat töltöttek a berlini állami könyvtárban, ahol gondosan tanulmányozták a pazar, távoli szigetek fotóival teli, földrajzi témájú könyveket, nyugatról kelet felé haladtak, hogy végül a Galápagos-szigeteknél kössenek ki, amely, ahogy azt izgatottan megállapították, egyáltalán nem nyújtott pazar látványt.

Mi szolgálhatna jobb helyszínül magánutópiájuk számára, mint a Dél-Amerika nyugati partvonalának közelében fekvő, sziklás, vulkanikus kőzettel borított szigetcsoport? Trópusi helyszínt akartak, de nem feltétlenül paradicsomit: egy fehéren csillogó homokkal és lengedező pálmafákkal teli, lágyan burjánzó vidék jellegzetes képe nem illett volna az önmaguk módszeres újraalkotásáról szóló nietzschei álmukhoz.

Charles Darwin, akinek evolúcióelméletét áthatja a szigetcsoport 1835-ös felderítése, „önmagába záródó kis világnak”, valamint „meddőnek és az élet fenntartására alkalmatlannak” nevezte a Galápagost. Közel egy évszázaddal később, 1924-ben William Beebe, az amerikai természettudós, miután odalátogatott, megírta nemzetközi sikert arató, Galápagos: World’s End (Galápagos: a világ vége) című könyvét, melyben hasonló konklúzióra jut: „Amikor trópusi esőerdőbe lépek, kizárólag emelkedettséget érzek… Itt azonban nyomban rám tört a kétségbeesés.” Beebe egyik munkatársa, dr. Charles Haskins Townsend, a New York-i Zoológiai Társaság Akváriumának első igazgatója még ennél is keményebben fogalmazott: „Ha maga a sátán szándékozna valamilyen kúszásban és mászásban bővelkedő kínzást kieszelni az elveszett lelkek számára, [Galápagos] biztosan megihletné. A szigetek nagyjából ugyanúgy festenek, ahogy Vulcanus megformázta őket, bár az is lehet, hogy Lucifer öklendezte ki valamennyit.”

A kalandokkal és izgalmakkal teli, dübörgő húszas évek lázában égő Amerika számára Beebe beszámolói bepillantást engedtek a jövő egzotikus utazásaiba – a fényűzés egy olyan fajtájába, amely egyre inkább elérhetőnek látszott akár a szerényebb jövedelműek köreiben is. Újsághirdetések méltatták a világ körüli utak előnyeit: „szünet nélküli nyaralás, 133 nap, élete legcsodálatosabb időszaka – ígérte az American Express utazási részlege. – Az ár, amely általában az elsőként fontolóra vett szempontok közé tartozik, alig több, mint amit az otthoni költségek jelentenek ugyanilyen hosszú időszakra. És ami a szükséges időt illeti – csupán némi tervezés szükségeltetik, és talán némi spórolás a mindennapos, felesleges kacatokon e Nagy Kaland érdekében.”

Az első világháborútól kísértett és az Európában egyre növekvő feszültségekkel szembesülő Dore és Friedrich számára Beebe szavai egy egzotikus szigetre való tényleges elmenekülés lehetőségével kecsegtettek. A világból történő sikeres kivonuláshoz egy semmi esetre sem vonzó helyszínre volt szükségük, máskülönben a világ követte volna őket. A teljes háborítatlanságra törekvés azonban a balszerencse lehetőségét is ugyanúgy magában hordozta: ha Dore és Friedrich egy ilyen helyen sem találják meg a boldogságot, akkor talán meg sem érdemlik azt.

TARTALOM

A szerző megjegyzése

Előszó: Elveszett paradicsom

I. A bennünk élő démon és annak szeszélyei

1. A doktor és tanítványa

2. Itt és most meghalni

3. Az elvarázsolt szigetek

4. Friedo

5. Egy pillanatnyi paradicsom

6. Az első dollárkirály

7. Katalizátor

8. Az első betolakodók

9. Színre lépések

10. A mi úgynevezett paradicsomunk

11. Mr. Hancock Los Angelesből

12. És akkor öten lettek

13. Parancs magától Istentől

14. Kár, hogy muszáj ilyen barátságtalannak lenniük

15. Vihar előtt

16. Halott nap

II. Jót tesz nekik, ha tudják, ki parancsol

17. És akkor kilencen lettek

18. Méghogy fogorvos és doktor!

19. Aki bármilyen aljasságra kész

20. És akkor tízen lettek

21. Nem született még olyan férfi, aki ellen tud állni nekem

22. Kiscica korától fogva vérbeli vadász

23. Micsoda nő!

24. Floreana császárnője

25. Fanatikus irigység

III. Természetes kiválasztódás

26. Nem ismered még az amerikaiakat

27. Homályos és baljós előérzetek

28. „Baleset”

29. Ádáz terv

30. Különös, sátáni hangulat

31. A tűzzel való játékra buzdító természetes női ösztön

32. És akkor heten maradtak

33. A tragédia előérzete

34. És akkor hatan maradtak

35. Gazemberség, aljasság és szélhámosság

36. És akkor öten maradtak

37. És akkor négyen maradtak

38. Így szólott Floreana

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

A fényképek forrása

Képek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Orosz Ildikó

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 224 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License