Három vak egér
és más történetek

részlet

Translation entitled „Három vak egér és más történetek”

© 2024, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Three Blind Mice and Other Stories

© 1950, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Marple®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Gy. Horváth László, Molnár Gabriella, Sipos Katalin

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyv összes fordítóját, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel állunk az érintettek rendelkezésére.

Hungarian translation © Borbás Mária jogutódai, Gy. Horváth László, Molnár Gabriella, Sipos Katalin, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Három vak egér

Három vak egér

Nézd, hogy fut!

Nézd, hogy fut!

Futottak a gazdasszonyka után,

Levágta késsel a farkukat, ám.

Ilyet nem pipáltál még soha tán,

Mint a három vak egér.

Dermesztő hideg volt. Az égen komor és a le nem hullott hótól terhes felhők gomolyogtak.

Egy férfi sötét felöltőben, sálba bugyolált arccal, szemébe húzott kalapban végigment a Culver Streeten, és fölment a 74-es számú ház lépcsőjén. Megnyomta a csengőt, mely élesen fölberregett az alagsorban.

Mrs. Casey, aki épp a mosogatással bajlódott, törődötten így szólt:

– Fene a csengőbe! Én mondom, nincs az embernek egy csöpp nyugta se!

Lihegett egy sort, majd fölcaplatott az alagsorból, és ajtót nyitott.

A kint álló férfi alakja kirajzolódott a fenyegető szürkületből.

– Mrs. Lyon? – kérdezte suttogva.

– Második emelet – mondta Mrs. Casey. – Nyugodtan fölmehet. Várja magát?

A férfi tétován nemet intett a fejével.

– Menjen csak föl, és kopogjon.

Utánanézett a férfinak, amint az fölfelé haladt az elrongyolódott szőnyeggel bevont lépcsőn. Később azt állította, „furcsa érzése volt” vele kapcsolatban. Valójában persze azt gondolta csupán, rendesen megfázhatott, hogy ennyire berekedt, meg hogy ilyen időben ez nem is csoda.

A férfi a lépcsőfordulóhoz érve halkan fütyörészni kezdett. A „Három vak egér” dallamát fütyülte.

Molly Davis visszalépett az utcára, és fölnézett a kapu melletti frissen pingált táblára.

monkswell-udvarház
vendégfogadó

Helyeslően bólintott. Úgy fest, tényleg úgy, mintha szakember készítette volna. Na jó, majdnem úgy. A „Vendégfogadó” „V”-je kicsit fölfelé dőlt, az „udvarház” szó végén pedig enyhén összezsúfolódtak a betűk, mégis egészében Giles remek munkát végzett. Giles kifejezetten ügyes volt. Rengeteg mindent meg tudott csinálni. Molly mindig fölfedezett valami újat a férjében. Mivel Giles annyira keveset beszélt magáról, a nő csak fokról fokra ébredt rá, milyen sokoldalú is a párja. „Egy volt tengerész mindenhez ért” – ahogy mondani szokták.

Ami azt illeti, Gilesnak szüksége is lesz minden tehetségére, most, hogy új vállalkozásba fogtak. Hiszen náluk tapasztalatlanabbakat keresve se lehetett találni a fogadóüzemeltetés terén. Mindenesetre jó mókának látszott. És a lakásproblémájukat is megoldotta.

Molly ötlete volt az egész. Amikor Katherine néni meghalt, és az ügyvédek írásban tájékoztatták arról, hogy nagynénje rá hagyta a Monkswell-udvarházat, a fiatal pár elsőként az eladásra gondolt.

– Na és milyen? – kérdezte Giles.

– Ó, hát egy hatalmas, rossz beosztású, régi ház, tele dohos és ódivatú Viktória korabeli bútorokkal – felelte Molly. – A kert egészen szép, de a háború óta szörnyen benőtte a gaz, mert csak egyetlenegy öreg kertész maradt, aki ápolja.

Tehát úgy döntöttek, túladnak a házon, s épp csak annyi bútort tartanak meg maguknak, amennyivel egy kis házikót vagy lakást berendezhetnek.

De egyszerre két nehézséggel is szembe kellett nézniük. Először is egyáltalán nem találtak kis házikót vagy lakást, másodszor pedig a bútorok egytől egyig ormótlanul nagyok voltak.

– Akkor hát – szólt Molly – mindent el kell adnunk. Ugye el fognak kelni?

Az ügynök megnyugtatta őket, hogy manapság bármit el lehet adni.

– Nagyon valószínű – tette hozzá –, hogy szállónak vagy fogadónak veszi majd meg valaki, a teljes bútorzattal együtt. Szerencsére a ház igen jó állapotban van. A néhai Miss Emory közvetlenül a háború előtt alaposan rendbe hozatta és korszerűsítette, s lényegében azóta se romlott le. Igen, kifejezetten jó állapotban van.

És ekkor jött Molly ötlete.

– Giles – mondta –, miért ne üzemeltethetnénk benne fogadót mi magunk?

A férje először csak gúnyolódott ezen, ám Molly kitartó volt.

– Nem kell sok vendég, legalábbis egyelőre. A ház igazán alkalmas fogadónak: hideg-meleg víz a hálószobákban, központi fűtés és gáztűzhely. Lennének tyúkjaink meg kacsáink, s persze tojásunk, és termeszthetünk zöldségeket.

– És ki végezné el az ezzel járó munkát? Nem túl nehéz személyzetet találni?

– Ó, hát mi csinálnánk mindent. De bárhol élnénk is, ez akkor is így lenne. Néhány alkalmi kisegítővel se mennénk sokkal többre. Esetleg szerezhetnénk majd egy bejárónőt, ha tényleg beindul az üzlet. Még ha csak öt ember szállna meg nálunk, és mindegyik hét guinea-t fizetne hetente… – Molly valamelyest derűlátó fejszámolgatásba merült.

– És gondolj bele, Giles – fejezte be mondókáját –, ez a ház a miénk lenne. A mi saját dolgainkkal. S ahogy elnézem, évekbe telne, mire találnánk magunknak lakóhelyet.

Ez bizony igaz volt – Giles is egyetértett vele. Kutyafuttában kötött házasságuk óta oly kevés időt tölthettek együtt, hogy már nagyon szerettek volna otthonra lelni és megállapodni.

A nagy kísérlet ideje vészesen közeledett. Hirdetéseket adtak fel a helyi újságba meg a Timesba, melyekre érkeztek is különféle válaszok.

És most, a mai napra várták az első vendég érkezését. Giles korán lement, hogy bemelegítse az autót – katonai dróthálót szándékozott venni, amit a megye másik végében kínáltak eladásra. Molly bejelentette, lemegy a faluba, hogy még utoljára beszerezzen néhány apróságot.

Az egyetlen zavaró tényező az időjárás volt. Az utóbbi két nap csípős hidege után még a hó is elkezdett esni. Molly a kocsiúton szaporázta lépteit, esőkabátját és fényes, göndör haját kövér hópelyhek lepték el. Az előrejelzés kivételesen kemény időjárási viszonyokat jósolt. Erős hózápor volt várható.

Molly a vízvezeték miatt aggodalmaskodott, remélte, nem fog befagyni. Igazán nem lenne szép, ha rögtön a megnyitás után minden elromolna. Az órájára pillantott. Vége a teaidőnek. Vajon Giles visszaért-e már? S kíváncsi lesz-e arra, hogy ő merre járt?

„Megint be kellett mennem a faluba valamiért, amit elfelejtettem megvenni”, fogja mondani Molly. S a férje nevetve kérdezi majd: „Még néhány konzervért?”

Gyakran viccelődtek a konzerveken. Állandóan újabb doboz ételekre vadásztak. Mostanra egész tisztességesen föltöltötték a kamrát, fölkészülvén az ínséges időkre.

Molly elfintorodott, amint fölnézett az égre, s azt gondolta, ezek az ínséges idők, úgy látszik, igen hamar rájuk köszöntenek.

Üres volt a ház. Giles nem jött még vissza. Molly először a konyhába ment, aztán föl, hogy körbejárja a frissen előkészített hálószobákat. Mrs. Boyle-é a déli szoba a mahagónibútorokkal és a mennyezetes ággyal. Metcalf őrnagyé a kék szoba a tölgyfa berendezéssel. Mr. Wrené az ablakfülkés keleti szoba. Mindegyik nagyon jól mutatott – és micsoda szerencse, hogy Katherine néninek annyi csodás vászon ágyneműje volt. Molly megigazította az egyik ágytakarót, és lement. Csaknem besötétedett már. A házban hirtelen síri csönd és kongó üresség támadt. Az épület elhagyatottan állt, kétmérföldnyire a falutól, kétmérföldnyire – ahogy Molly megfogalmazta magában – mindentől.

Azelőtt is sokszor volt egyedül a házban, ám ez igazán csak most tudatosodott benne.

A hó lágyan záporozva hullott az ablaküvegre. Kellemetlen, susogó hangja volt. Mi lenne, ha Giles nem tudna hazajönni, merthogy az autó a vastag hóréteg miatt elakadna? Mi lenne, ha egyedül kellene maradnia, egyes-egyedül, akár több napon át?

Körbenézett a terebélyes és nyugalmat árasztó konyhában, mely valósággal kiáltott egy terebélyes és nyugalmat árasztó szakácsnőért, aki az asztalfőn ülve, állkapcsát ritmikusan föl-alá mozgatva ropogós kekszet enne, s hozzá fekete teát inna. Egyik oldalán egy magas, idősecske szobalány ülne, a másikon meg egy rózsásképű, gömbölyded cselédlány, az asztal másik végében pedig egy konyhalány, rémült szemekkel lesve följebbvalóit. És mindezek helyett csak ő volt itt egymaga, Molly Davis, olyan szerepben tetszelegve, mely egyelőre nem állt túlságosan közel hozzá. Ebben a pillanatban az egész élete valószerűtlennek látszott – Gilest is beleértve. Molly szerepet játszott, csupán szerepet.

Árny suhant el az ablak előtt, s ő fölugrott. Valaki közeledett a havon. Zárcsörgést hallott az oldalajtó felől. Az idegen ott állt a nyitott ajtóban, lerázta magáról a havat. Egy ismeretlen férfi lépett be az üres házba.

És akkor egyszeriben szertefoszlott a képzelgés.

– Ó, Giles – kiáltotta Molly. – Úgy örülök, hogy megjöttél!

– Szervusz, édesem! Micsoda ronda idő! Istenemre, majd megfagytam.

Dobbantott a lábával és belelehelt a tenyerébe.

Molly gépiesen fölszedte a kabátot, amit férje amúgy „Giles módjára” ledobott a tölgyfa komódra. Vállfára rakta, a kitömött zsebekből kivett egy sálat, egy hírlapot, egy köteg spárgát és a reggeli postát, amit Giles trehányul belegyömöszölt. A konyhába tartva az újságot letette a konyhaszekrényre, és fölrakta a gázra a teáskannát.

– Megvetted a dróthálót? – kérdezte. – Olyan sokáig voltál távol.

– Nem volt számunkra megfelelő. Egyáltalán nem tudtuk volna használni. Elmentem egy másik telepre, de az ottani se volt jó. Hát te mit csináltál ezalatt? Gondolom, nem jött még senki.

– Ha már itt tartunk, Mrs. Boyle csak holnap érkezik.

– Metcalf őrnagynak és Mr. Wrennek még ma itt kellene lennie.

– Metcalf őrnagy küldött egy lapot, hogy holnap jön.

– Hát akkor csak Mr. Wren maradt, aki ma velünk vacsorázik. Milyennek képzeled? Derék, nyugalmazott köztisztviselő, ez az én tippem.

– Nem hiszem, szerintem művész.

– Ebben az esetben – mondta Giles – jobban tesszük, ha előre elkérjük az első heti bérleti díjat.

– Ugyan már, Giles, hiszen hoznak magukkal poggyászt. Ha nem fizetnek, magunknál tartjuk a poggyászukat.

– És mi van akkor, ha újságpapírba csomagolt kövek vannak bennük? Az igazság az, Molly, hogy halvány fogalmunk sincs róla, mit is ró ránk ez a vállalkozás. Remélem, nem tűnik föl nekik, mennyire kezdők vagyunk.

– Mrs. Boyle-nak egész biztosan föltűnik – mondta Molly. – Az a fajta nő.

– Honnan tudod? Hiszen nem is láttad, ugye?

Molly elfordult. Újságpapírt terített az asztalra, elővett egy darab sajtot, hogy lereszelje.

– Mi készül? – érdeklődött a férje.

– Sajtos krumpli – tájékoztatta Molly. – Kenyérbél, tört krumpli, meg egy inci-finci sajt, csak hogy méltó legyen a nevéhez.

– Még mondja valaki, hogy nem vagy leleményes szakácsnő, igaz? – mondta a feleségét csodáló férj.

– Mondhatnák. Egyszerre kizárólag egyfélét tudok készíteni. A műveleteket összehangolni, na, az kíván csak igazán nagy gyakorlatot. A legnehezebb a reggeli.

– Miért?

– Mert minden egy időben készül: a tojás, a szalonna, a forró tej, a kávé és a pirítós. Vagy a tej fut ki, vagy a pirítós ég meg, vagy a szalonna pöndörödik össze, vagy a tojás fő keményre. Az embernek olyan ébernek kell lennie, mint a leforrázott macskának, aki egyszerre figyel mindenfelé.

– Holnap reggel majd észrevétlenül lelopódzom, és meglesem ezt a leforrázottmacska-imitátort.

– Forr a teavíz – szólt Molly. – Bevisszük a tálcát a könyvtárszobába, hogy hallgathassuk a rádiót? Mindjárt híreket mondanak.

– Úgy látszik, jóformán minden időnket a konyhában fogjuk eltölteni, ide is vennünk kéne egy rádiót.

– Hát, igen. Milyen barátságosak is a konyhák. Szeretem ezt a konyhát. Szerintem messze a ház legszebb helyisége. A tálalószekrény és a tányérok is tetszenek, de az egyszerűen fantasztikus, hogy az ember máris nagystílűnek érzi magát, ha egy ilyen hatalmas tűzhely van a birtokában. Persze hálát adok az égnek, hogy nem kell főznöm rajta.

– Gyanítom, az egész évre való fűtőanyagunk elfogyna egyetlen nap alatt.

– Az bizony könnyen meglehet. De képzeld el azokat a jókora pecsenyéket, marhahátszínt és ürügerincet, amik sülhettek benne. Vagy az óriási réz befőző lábasokat tele házi szamócalekvárral, sok-sok kiló cukorral. Milyen nagyszerű és nyugodt is volt a viktoriánus kor! Nézd meg a fönti bútorokat, hatalmasak és masszívak, mégis cifrán díszítettek, és istenem, az a mennyei kényelem, s bennük a rengeteg hely az ember ruháinak! Ráadásul a fiókok mindegyike könnyedén kihúzható és betolható. Emlékszel arra a modern lakásra, amit kibéreltünk? Minden beépített és tolóajtós volt, csak éppen a tolóajtók mindig beszorultak. Ha betoltad, hogy bezárd őket, nem maradtak csukva, vagy ha igen, akkor nem nyíltak ki.

– Hát igen, ez a legrosszabb ezekben a szerkentyűkben. Ha nem működnek, az embernek elmegy tőlük a kedve.

– Gyere, menjünk, hallgassuk meg a híreket!

A hírek főleg az időjárásra vonatkozó riadalomkeltő előrejelzésekből, a külügyi tárgyalások szokásos megfenekléséről, a szenvedélyes parlamenti civakodásokról szóltak, valamint egy a paddingtoni Culver Streeten történt gyilkosságról.

– Áá – mondta Molly. – Mindig csak a baj. Nem fogom újra és újra végighallgatni a fűtőanyag-takarékosságra vonatkozó felhívásokat. Mégis mit várnak tőlünk, üljünk és fagyjunk meg? Azt hiszem, nem télen kellett volna megnyitnunk a fogadót. Várhattunk volna tavaszig. – És egészen más hangon folytatta: – Vajon milyen lehetett az az asszony, akit meggyilkoltak?

– Mrs. Lyon?

– Így hívták? Kíváncsi vagyok, ki ölhette meg és miért.

– Talán egy egész vagyont tartott a padlódeszka alatt.

– Mikor azt mondják, a rendőrség mielőbb ki kívánja hallgatni azt a férfit, „akit a környéken láttak”, azt jelenti, ő a gyilkos?

– Szerintem általában igen. Csak éppen udvarias megfogalmazásban.

A csengő éles hangjára mindketten fölugrottak.

– A bejárati ajtó az – mondta Giles. – Lépjen be… a gyilkos – tette hozzá tréfálkozva.

– Úgy is lenne, egy színdarabban, persze. Siessünk! Ez biztosan Mr. Wren lesz. Most meglátjuk, melyikünknek van igaza vele kapcsolatban, neked vagy nekem.

Mr. Wren, akárcsak az őt kísérő hózápor, rohamszerűen érkezett. A könyvtár ajtajában állva Molly csak a hófehér háttérből kirajzolódó árnyát látta a jövevénynek.

Milyen egyformák is a férfiak a civilizációt jelképező egyenruháikban – gondolta. Sötét felöltő, szürke kalap, sál a nyakban.

A következő pillanatban Giles becsukta az ajtót, kirekesztve ezzel az elemeket. Mr. Wren letekerte a sálat a nyakáról, ledobta a bőröndjét, és elhajította a kalapját – úgy tűnt, mindezt egyszerre műveli, s közben még beszélt is. Magas és éles, szinte nyafogó hangja volt, s ahogy ott állt a hallban, a lámpa fénye egy kócos, napszítta hajú, zaklatott, fakó tekintetű fiatalembert világított meg.

– Ez igazán, igazán rettenetes – kezdte. – Az angol tél a legrémesebb fajtából… éppen, mint Dickensnél: Scrooge és Pici Tim meg a többi. Az embernek szörnyen szívósnak kell lennie, hogy ellenálljon neki. Nem gondolják? És iszonyú volt, míg keresztülutaztam az országot Walestől egészen idáig. Ön Mrs. Davis? És milyen elragadó! – Csontos ujjai egy gyors mozdulattal megragadták Molly kezét. – Egyáltalában nem olyan, mint amilyennek elképzeltem. Tudja, úgy láttam magam előtt, mint egy indiai tábornok özvegyét. Félelmetesen zord és memszahibszerű, és olyan benaresi miaszösz, egy igazi viktoriánus miaszösz. Csodás, egyszerűen csodás. Vannak viaszvirágaik? Netán paradicsommadaraik? Ó, akárhogy is, én mindenképpen imádni fogom ezt a helyet. Attól féltem, tudják, hogy túlontúl régimódi lesz, úgy értem, egy nagyon, nagyon vidékies udvarház, leszámítva persze a benaresi rézholmikat. S ehelyett minden káprázatos, csupa vérbeli viktoriánus előkelőség. Mondják, van maguknak olyan mahagóni, szilvakékes-lilás árnyalatú mahagóni pohárszékük, amin nagy vésett virágok vannak?

– Ami azt illeti – mondta Molly, aki csaknem lélegzet-visszafojtva hallgatta ezt a szóáradatot –, van.

– Ne mondja! Megnézhetem? Most azonnal. Idebent van?

Fürgesége már-már nyugtalanító volt. Elfordította az étkezőajtó gombját, és meggyújtotta a lámpát. Molly – a balján álló Giles rosszalló arckifejezésének tudatában – bement utána.

Mr. Wren végigfuttatta hosszú, csontos ujjait a súlyos bútordarab gazdagon vésett mintázatán, s közben elismerése jeléül aprókat sikkantott. Majd szemrehányó pillantással fordult kísérője felé:

– Nagy mahagóni étkezőasztaluk nincs is? Inkább ezeket a kis asztalkákat szórták szét mindenfelé?

– Azt gondoltuk, az embereknek így jobban fog tetszeni – mondta Molly.

– Persze, tökéletesen igaza van, drágám. Csak magával ragadott a kor hangulata. Természetesen egy ilyen asztalhoz nagy család is dukál, akik körbeülik. Szigorú, jó kiállású, szakállas apa, dolgos, hervatag anya, tizenegy gyerek, zord nevelőnő és még valaki, akit csak „szegény Harrietnek” szólítanak. Ő a szegény rokon, aki mindig mindenben segít, és borzasztóan hálás, hogy ilyen remek otthonra talált. Nézze azt a tűzrostélyt! Képzelje el, amint a kandallóban lobogó lángok szegény Harriet hátát perzselik!

– Fölviszem a kofferjeit – mondta Giles. – Keleti szoba?

– Igen – válaszolta Molly.

Miközben Giles fölfelé tartott, Mr. Wren ismét a hallban termett.

– Van benne mennyezetes ágy, apró rózsamintás vászonhuzattal?

– Nem, nincs – mondta Giles, és eltűnt a lépcsőfordulóban.

– Azt hiszem, a férje nem fog kedvelni engem – mondta Mr. Wren. – Hol szolgált? A tengerészetnél?

– Igen.

– Gondoltam. Kevésbé béketűrők, mint a gyalogságnál vagy a légierőnél. Mióta házasok? Nagyon szerelmes belé?

– Talán szeretne följönni, hogy megnézze a szobáját.

– Igen, ez pimaszság volt a részemről. De komolyan szeretném tudni. Úgy értem, maga szerint nem lenne érdekes mindent tudni az emberekről? Mármint azt, hogy mit éreznek vagy gondolnak, és nem csak azt, hogy kik ők és mivel foglalkoznak.

– Ha nem tévedek – mondta Molly higgadt hangon –, ön Mr. Wren.

A fiatalember hirtelen megállt, mindkét kezével beletúrt a hajába, és megcibálta.

– Igazán rémes, sosem a legfontosabbal kezdem a dolgokat. Igen, Christopher Wren vagyok. Most ne nevessen! A szüleim romantikus hajlamúak voltak. Azt remélték, építész lesz belőlem. Így kiváló ötletnek tartották, hogy Christophernek kereszteljenek. Azt gondolták, ez már tulajdonképpen félsiker.

– És ön építész? – kérdezte Molly, s nem tudta palástolni mosolyát.

– Igen, az vagyok – közölte Mr. Wren diadalmasan. – Vagyis már majdnem az. Még nem fejeztem be a képzést. De csakugyan figyelemre méltó példája vagyok annak, amikor a vágyálmok egy csapásra valóra válnak. Jegyezze meg, a név valójában hátrányt is jelenthet. Én soha nem leszek „a” Christopher Wren. Azért a Chris Wren-féle „előregyártott építőelemek” még sikert arathatnak.

Giles lejött a lépcsőn, Molly pedig így szólt:

– Most már tényleg megmutatom a szobáját, Mr. Wren.

Amikor Molly néhány perccel később lejött, Giles azt kérdezte tőle:

– Nos, megnyerte a tetszését a gyönyörű tölgyfa berendezés?

– Nagyon szeretett volna mennyezetes ágyat, ezért a rózsaszín szobát adtam neki.

Giles fölmordult, és dörmögött valamit, ami úgy végződött: „…hitvány suhanc”.

– Na, ide figyelj, Giles – komolyodott el Molly. – Ez nem egy parti, ahol szórakoztatnunk kell a vendégeinket. Ez üzlet. Akár kedveled Mr. Wrent, akár nem…

– Nem kedvelem – szólt közbe Giles.

– …ez egyáltalán nem tartozik ide. Hét guinea-t fizet hetente, és kizárólag ez számít.

– Mármint ha kifizeti.

– Beleegyezett, hogy kifizeti. Nálunk van a levele.

– Te hurcoltad át a bőröndjét a rózsaszín szobába?

– Természetesen ő vitte át.

– Roppant gáláns. De nem szakadtál volna bele. Az nem is kérdés, hogy nem újságpapírba csomagolt kövek vannak benne. Annyira könnyű, hogy még azt is elképzelhetőnek tartom, hogy semmi sincs benne.

– Csitt, itt jön – figyelmeztette Molly.

Christopher Wrent betessékelték a könyvtárszobába, amely Molly szerint igazán tetszetős volt, köszönhetően a nagy székeknek és a kályhának. Vacsorázni, tájékoztatta Mr. Wrent Molly, úgy fél óra múlva fognak. Kérdésére válaszolva elmondta, jelen pillanatban nincs más vendégük rajta kívül. Ebben az esetben, mondta Christopher, mi lenne, ha bemenne vele a konyhába, és segítene neki?

– Készíthetnék omlettet, ha szeretik – ajánlotta föl barátságosan.

A további teendők elvégzésére a konyhában került sor, ahol Christopher a mosogatásban is segédkezett.

Molly úgy érezte, egy hagyományos panzió megnyitásának valahogy nem éppen ez lett volna a megfelelő módja – Gilesnak pedig egyáltalán nem tetszett ez az egész. Nos jó, gondolta Molly, mielőtt elaludt, holnap, ha a többiek is megérkeznek, minden másképp lesz.

Tartalom

Három vak egér
(Molnár Gabriella fordítása)

Fura tréfa
(Borbás Mária fordítása)

Gyilkosság méretre
(Borbás Mária fordítása)

A tökéletes szobalány
(Borbás Mária fordítása)

A házmesterné bosszúja
(Borbás Mária fordítása)

A harmadik emeleti lakás
(Gy. Horváth László fordítása)

Johnnie Waverly kalandja
(Gy. Horváth László fordítása)

A szedertorta
(Sipos Katalin fordítása)

A szerelmi nyomozók
(Gy. Horváth László fordítása)

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 371 9

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License