Parti Tamás

A digitális adatok tulajdoni

adaptációja a digitális javak

vagyonjogi kölcsönhatásainak

tükrében

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2024

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2024

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Váci Tímea, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Farkas Katalin

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-363-0

Termékkód: NEB1077

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

dr. Parti Tamás Phd.

Kézirat lezárva:

2024. március 20.

Borítókép:

Albrecht Dürer, Melankólia I.

Őrzési helye:

Szépművészeti Múzeum Budapest

© dr. Parti Tamás, Budapest, 2024

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2024

© Szépművészeti Múzeum, 2024

Rövidítések jegyzéke

AB

Alkotmánybíróság

ABGB

Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (osztrák polgári törvénykönyv)

Adatbázis irányelv

az Európai Parlament és a Tanács 1996. március 11-i 96/9/EK irányelve az adatbázisok jogi védelméről

Adatkormányzási rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2022. május 30-i (EU) 2022/868 rendelete az európai adatkormányzásról és az (EU) 2018/1724 rendelet módosításáról (adatkormányzási rendelet)

Adatmegosztási rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2023. december 13-i (EU) 2023/2854 rendelete a méltányos adathozzáférésre és felhasználásra vonatkozó harmonizált szabályokról, valamint az (EU) 2017/2394 rendelet és az (EU) 2020/1828 irányelv módosításáról (adatrendelet)

ALI

American Law Institute (Amerikai Jogi Intézet)

ALI-ELI Alapelvek

Az Amerikai Jogi Intézet (ALI) és Európai Jogi Intézet (ELI) által közösen kidolgozott Az adatgazdaság alapelvei – Adatjogok és adatügyletek című tervezet (ALI-ELI Principles for a Data Economy – Data Rights and Transactions – ELI Final Council Draft, 2021.)

Alkotmány

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (német polgári törvénykönyv)

BGH

Bundesgerichtshof (német szövetségi legfelsőbb bíróság)

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

CDSM irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. április 17-i (EU) 2019/790 irányelve a digitális egységes piacon a szerzői és szomszédos jogokról, valamint a 96/9/EK és a 2001/29/EK irányelv módosításáról

COM (2017) 9 final

Commission Staff Working Document on the Free Flow of Data and Emerging Issues of the European Data Economy

DIN

Deutsches Institut für Normung (Német Szabványügyi Intézet)

DLT

Distributed Ledger Technology (megosztott adatbázis technológia/elosztott főkönyv/elosztott főkönyvi technológia)

DMSN

Az Európai Bizottság 2015. május 6. napján közzétett Európai Digitális Egységes Piaci Stratégiája

ELI

European Law Institute (Európai Jogi Intézet)

EU

Európai Unió

EUB

Európai Unió Bírósága

Fttv.

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról

GDPR

Az Európai Parlament és a Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (általános adatvédelmi rendelet)

GG

Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Német Szövetségi Köztársaság alaptörvénye)

GPT

Generative Pre-trained Transformer (generatív előképzett transzformátor – előre tanított neurális hálózat amely generáló algoritmusokat használ az emberi nyelv modellezésére, és többek között szöveg előállítására)

Info tv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

IDS

Industrial Data Space (ipari adattér)

IPR

Intellectual Property Rights (szellemi tulajdon joga, EU)

ISO/IEC

International Organization for Standardization/International Electrotechnical Commission (nemzetközi információbiztonság – irányítási szabvány)

JuMiKo

Justizministerkonferenz (német igazságügy-miniszteri konferencia)

Kstv.

2007. évi CXXIII. törvény a kisajátításról

MiCA

Az Európai Parlament és a Tanács 2023. május 31-i (EU) 2023/1114 rendelete a kriptoeszközök piacairól, valamint az 1093/2010/EU és az 1095/2010/EU rendelet, továbbá a 2013/36/EU és az (EU) 2019/1937 irányelv módosításáról

NAIH

Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság

NFT

Non-fungible token (nem helyettesíthető token)

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

SatCab2 irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. április 17-i (EU) 2019/789 irányelve a műsorszolgáltató szervezetek egyes online közvetítéseire, valamint televíziós és rádiós műsorok továbbközvetítésére alkalmazandó szerzői jogok és szerzői joggal szomszédos jogok gyakorlására vonatkozó szabályok megállapításáról, valamint a 93/83/EGK tanácsi irányelv módosításáról

SchKG

Bundesgesetz über Schuldbetreibung und Konkurs (svájci szövetségi törvény követelések végrehajtásról és a csődeljárásról)

StGB

Strafgesetzbuch (német büntető törvénykönyv)

Szabadalmi tv.

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról

Szjt.

1999. évi LXXVI. törvény a szerzői jogról

UCC

Uniform Commercial Code (Egységes Kereskedelmi Törvénykönyv – USA)

UrhG

Urheberrechtsgesetz – Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (német szerzői jogi törvény)

ZGB

Schweizerisches Zivilgesetzbuch (svájci polgári törvénykönyv)

Előszó

Napjainkban az adattermelési és adatgyűjtési célok nem csupán egy-egy célterület adatainak az előállítására és gyűjtésére, hanem minden elérhető és előállítható adat gyűjtésére irányulnak. Megállíthatatlanul termeljük a digitális adatokat, melyek immár a humán kultúra új rétegeként borítják be civilizációnkat, létrehozva a digitális világ újabb és újabb jelenségeit. A digitális adattengerben a korlátlan adathozzáférés illúzióját kelti az adatok tömegéhez való szabad hozzáférés által okozott káprázat, azonban ha célzottan keresünk adatokat – például egy elmélet bizonyítása, egy folyamat megértése, vagy például innováció megvalósítása érdekében –, akkor gyorsan rájövünk, hogy a szükséges adatoknak legfeljebb csak egy részével rendelkezünk, a többi szükséges adatot valaki más tartja hatalmában. Valaki más, aki nem fogja feltétlenül megengedni, hogy azokhoz hozzáférjünk, és itt nem csupán a hatalmas adat-előállító vállalatokra gondolok, mint például a Google vagy az Amazon, hanem bármelyik adat-előállítóra, akit nem a köz javára szolgáló ingyenes adattermelés motivál.

E tapasztalat megszerzésének annál nagyobb a valószínűsége, minél több és minél frissebb – vagy éppen minél régebbi – adatra van szükségünk. Ezeket az adatokat ugyanis az előállítóik a legféltettebb kincseik között tartják nyilván, és ennek megfelelően mindent megtesznek azért, hogy senki más ne férjen hozzájuk, és mindezt nagyon sikeresen teszik. Olyan sikerrel, hogy a tulajdonra jellemző jogosítványok mindegyikét képesek – mások teljes kizárásával – biztosítani saját maguk számára a hatalmukban lévő adatok fölött, melyeket jellemzően ők maguk állítanak elő. Azaz úgy élvezhetik a tulajdonnal járó előnyöket, hogy – adataikkal összefüggésben – mentesek a tulajdonnal járó kötelezettségektől.

Hogyan lehetséges ez? Úgy, hogy a vagyonjogi rendszerekben még nem történt meg a digitális adatok vagyoni/tulajdoni adaptációja, vagyis azok – vagyon/tulajdon tárgyaként – még nem nyertek egyértelmű bebocsájtást a pozitív jog területére, és ebből fakadóan nem lehet világosan értelmezni az adatokat – többek között például – a cégek vagyonának elemeiként, a házassági vagyonközösség részeként, hagyatékként, vagy például – a korlátolt dologi jogok területére kitérve – biztosítékként, zálogtárgyként alkalmazva sem. Az adatokból álló jelenségek, az adatalapú javak, vagyis a digitális világ egyéb értékkel bíró jelenségei pedig osztoznak az adatokkal ebben a sorsban. Vagyis a digitális adatokból álló jelenségek (digitális javak) rendszerint csak akkor válnak láthatóvá a vagyonjog/tulajdonjog számára, ha azokat valamely szabályozás – adati minőségüktől függetlenül is – minősíteni tudja például pénzként, értékpapírként, adatbázisként, vagy például szellemi alkotásként.

Ez a könyv olyan utazásra hívja az olvasót, amelynek a végén ki-ki kialakíthatja a maga véleményét arról, hogy ez jól van-e így, vagy épp ellenkezőleg, szükséges lenne az adattulajdon bevezetése. Az utazás során nyomon követhetjük a digitális adat értékké, majd önálló gazdasági entitássá, áruvá válásának folyamatát, beilleszkedését a közgazdasági vagyonfogalomba, és mindennek a kölcsönhatását a jogrendszerre, a tulajdonhoz és az örökléshez való jogon keresztül egészen a magánjogi szabályozás lehetőségéig. Mindezek során az adatot és az információt egymástól következetesen elhatárolva meghatározzuk a digitális adatoknak azt a fokális fogalmát, amely a mai adatkereskedelem és adatgazdaság alapját képező digitális adatot képes a szabályozáshoz szükséges pontossággal megragadni, és megvizsgáljuk, hogy az e fogalom által leírt jelenség kiállja-e a tulajdoni princípiumok próbáját, ha azt tulajdon tárgyaként akarjuk szabályozni. Ezzel összefüggésben kiemelten foglalkozunk a testiség eszméjének érvényesülésével, de nem csak, vagy inkább nem elsősorban azért, mert a tulajdon tárgyainak ez a megközelítése többé-kevésbé mindegyik vagyonjogi rendszerben detektálható, hanem azért, mert a digitális adatok és digitális javak tulajdoni adaptációjának megvalósítása során a dologtárgyúsággal jellemezhető és a testiség eszméjét legszigorúbban érvényesítő német vagyonjogi rendszer bizonyul a legkeményebb diónak. Ennek megfelelően, ha a német vagyonjogi rendszerben bizonyítható az, hogy a digitális adat nem zárható ki a tulajdon – és ennek megfelelően a vagyon – tárgyainak köréből, akkor ennek bizonyítása már a többi vagyonjogi rendszerben sem okozhat problémát. Ez az oka annak, hogy a könyv érvelésének fókuszában a német vagyonjogi rendszer áll. Mindazonáltal a hivatkozott angolszász, francia és német vagyonjogi rendszerek területéről származó példák félreérthetetlenül szemléltetik azt, hogy a digitális adatok tulajdoni adaptációja megkezdődött, és végül látni fogjuk, hogy az adattulajdon magánjogi szabályozásának sem a tulajdonhoz való jog közjogi megközelítései, sem a tulajdoni princípiumok, sem pedig a testiség eszméje nem állnak útjában.

A könyv kitér a közelmúlt adattulajdonnal kapcsolatos európai diskurzusaira is, és bizonyítja, hogy a személyes adatok védelmére szolgáló normákból, az adatbázisokat és a szellemi alkotásokat, az üzleti és egyéb titokfajtákat védő normákból, vagy például a trösztellenes szabályzókból a tulajdonjog által biztosított védelemmel azonos minőségű védelmet nem lehet levezetni, ezért e területek – figyelembe véve azt is, hogy csupán egy-egy szűk területét képesek megragadni az adatvilágnak – együttesen sem tudják biztosítani a tulajdoni szabályozáshoz mérhető kiterjedt védelmet a digitális adatok számára.

Amikor az olvasó a kezébe veszi ezt a könyvet, tegye fel a kérdést magának: vajon fontosak-e számunkra a digitális adatok annyira, hogy azoknak a lehető legteljesebb jogi védelmet biztosítsunk? Azokat, akik erre a kérdésre igennel válaszolnak, vagy még bizonytalanok a kérdés megválaszolásában, valószínűleg ez a könyv meg fogja erősíteni az adattulajdon bevezetése melletti meggyőződésükben. Azok pedig, akik szerint azonban nincs szükség az adatok tulajdoni/vagyoni adaptációjára, azok ebben a könyvben olyan érveket találhatnak, amelyeket érdemes megcáfolniuk ahhoz, hogy továbbra is meggyőzően érvelhessenek álláspontjuk mellett.

I. FEJEZET

Bevezető gondolatok

1. A könyv megírásának célja, előzményei és a hátterét képező kutatás jelenlegi állása

1.1. A kitűzött cél

Mint már megjegyeztük, exponenciális korunk felgyorsult fejlődésének1 egyik fő motorja a digitalizáció, amely a digitális, adatalapú javakon keresztül is több ponton kölcsönhatásba lépett a jogrendszerrel. A jogrendszer mint a társadalmi rendszerek egyik legfontosabb szabályozórendszere, állandó visszacsatolási folyamatai révén tart lépést a változásokkal. A humán kultúra új jelenségei ezeken a visszacsatolási folyamatokon keresztül kényszerítik ki önmaguk jogrendszeri adaptációját. Ennek az adaptációnak vagyunk tanúi jelenleg a digitális adatok/digitális javak esetében is, amint azok – a tulajdonhoz való jog közjogi, alkotmányos megközelítései által kijelölt keretek között értelmezve – a velük kapcsolatban gyakorolt jogokon keresztül maguk mutatnak rá vagyoni/tulajdoni adaptációjuk magánjogi szükségszerűségeire és szabályozásuk módjára. Rámutatnak a jogrendszernek arra a régiójára, ahol a magánjogi szabályozás a tulajdon tárgyainak legáltalánosabb jellemzői alapján ragadja meg az objektumokat, hogy az ezt követő szinteken elhelyezkedő normák már a sokféleségbe, szabályozási tárgyuk speciális tulajdonságaiba (például szellemi alkotások) kapaszkodva szabályozhassák ezeket a jelenségeket.

Az alapul szolgáló kutatás célja a digitális adatok „tulajdonképességének” és tulajdoni szabályozásuk lehetőségének feltérképezése és bizonyítása. Mindezt a digitális adatok, adatokból álló digitális javak vagyonjogi és tulajdonjogi kölcsönhatásainak feltérképezése segítségével fogjuk elérni. Ezt megelőzően azonban a digitális adatok természetéből kiindulva meg fogjuk határozni a digitális adat a célzott szabályozás számára megfelelő fokális fogalmát, és megvilágítjuk a digitális adat értékké, áruvá, majd vagyontárggyá válásának folyamatát. Ennek során állást foglalunk a digitális adat materiális vagy immateriális voltának kérdésében, és látni fogjuk, hogy a digitális adatok vagyonjogi/tulajdonjogi kölcsönhatásai hogyan jelölik ki azok szabályozásának helyét és módját. Mindezt annak érdekében teszem, hogy a digitális adatok – általam szükségesnek tartott – tulajdonjogi adaptációját elősegítsem.

1.2. A hivatkozott kutatás tudományos előzményei (status quo)

Jóllehet, a digitális adatok vagyoni, tulajdoni hovatartozásával kapcsolatos kérdések középpontjában is az adatok védelme áll, az adattulajdon bevezetésének felvetése megosztja a véleményeket.

Adattulajdon alatt a digitális adatoknak a tulajdonjog közvetett tárgyaiként2 való elismerését és szabályozását értem. Ez a német vagyonjogi rendszer és a Ptk. megközelítései mellett leginkább úgy képzelhető el, hogy a jogalkotó a digitális adatot, annak dologi természetét felismerve – külön kategóriaként – a dolgok közé sorolja, akárcsak korábban a pénzt, értékpapírt, vagy a dolog módjára hasznosítható természeti erőket. Az ebből a szempontból kevésbé kötött, dologtárgyúsággal kevésbé jellemezhető – francia és angolszász – vagyonjogi rendszerekben, ahol a testiség a tulajdon tárgyaival szemben nem alapvető elvárás, szintén feltétele a digitális adatok tulajdoni adaptációjának az, hogy azokat a jogalkotó törvényi rendelkezések által ismerje el a tulajdon tárgyaiként, illetve azokat bírói ítéleteken keresztül vagy bírói ítéleteken keresztül is adaptálja.

Az adattulajdon bevezetésével kapcsolatos vélemények megosztottságában szerepet játszik az, hogy a jogtudomány az adatokkal kapcsolatban még nem szűrte le az adattulajdon általános szabályozásához szükséges következtetéseket, ami összefügg az adatokkal kapcsolatos fogalmaknak (például adat és információ) – a szakirodalmat, jogi normákat és szakmai diskurzusokat is gyakran jellemző – következetlen használatával, továbbá azzal, hogy a digitális adatokat többnyire absztrakt/immateriális objektumokként interpretálják, és így azok dologi megközelítései sok esetben fel sem merülnek. Ez utóbbi jelenség pedig a német vagyonjogi rendszerben a dolog-tulajdon relációk miatt eleve a tulajdoni szemlélet háttérbe szorításához vezet. Ugyanakkor az adatokkal kapcsolatos, fent említett materiális/immateriális dilemma eldöntetlen volta a digitális adatok jogrendszeri adaptációját – az angolszász és a francia vagyonjogi rendszerekben is – megnehezíti. Mindezek pedig oda vezetnek, hogy az adatok védelmével kapcsolatos diskurzusok ma jellemzően személyiségi jogi, illetve immateriális vagyonjogi párhuzamokhoz köthetők.

Szórvány példák ugyanakkor már utalnak arra, hogy a digitális adatok jogrendszeri adaptációja elérte a vagyonjogi/tulajdonjogi szabályozás területét, de e megközelítések fő sodrát jelenleg Európában és hazánkban is a személyes adatok védelme által meghatározott adatvédelmi megfontolások dominálják, megfigyelhetők továbbá olyan megközelítések is, amelyek az adatokat az értelmezésen, vagyis a bennük tükröződő információn keresztül ragadják meg (mint például kriptovalutát, elektronikus értékpapírt, szellemei alkotást, adatbázist, üzleti titkot stb.), és ebből kiindulva igyekeznek a tulajdonjog által biztosított védelemre jellemző következtetéseket levonni a digitális adatokra vonatkozóan. Azonosíthatók továbbá a hiányzó tulajdoni szabályozás pótlását célzó kötelmi jogi „tulajdon -szimulációk” is. Mivel azonban ezek a megközelítések – ideértve a GDPR-alapú adatvédelmi megközelítéseket is – a jelentésben (információ) megnyilvánuló sokféleség oldaláról közelítik meg a digitális adatokat, nem alkalmasak arra, hogy azokból az adatok tulajdonjogi megközelítéséhez szükséges, a digitális adatok világának minden jelenségére egyaránt jellemző általános következtetéseket lehessen levonni.

Az Európai Unió jelenlegi jogalkotási folyamatai, mint látni fogjuk, szintén nem az adatok tulajdonjogának megteremtése irányába mutatnak, hanem inkább az adatokon fennálló jogokra, elsősorban az adathozzáférésre koncentrálnak. A szabályozásból arra lehet következtetni, hogy az európai jogalkotó a nem személyes adatokat jelenleg egyfajta szabad prédaként értelmezi.3 Elképzelhető azonban az is, hogy az Európai Unió szabályozási folyamatai az adattulajdon szabályozása helyett azért helyezik a hangsúlyt inkább az adatokon fennálló jogokra, különösen az adathozzáférésre, mert a jogalkotó úgy gondolja, hogy az adattulajdon esetleg tovább nehezíthetné a kulcsfontosságú, folyamatosan keletkező új adatokhoz való hozzáférést. Hozzáférés nélkül pedig esély sem lenne az adatgazdaságban rejlő előnyökből való közösségi részesedésre, vagy például a személyiségi jogok, az adatvédelem, a GDPR normáinak preventív érvényesítésére és számonkérésére. Másrészt, mivel az adatkezelők a technológiai védelem mellett a büntetőjog és a szerződésen kívüli felelősségi jog csatornáin, a sui generis adatbázisjogon keresztül, továbbá az üzleti titok védelmének szigorításával és büntetőjogi szankciók alkalmazásával máris quasi „tulajdonosi” védelmet biztosítanak a hatalmukban lévő adatok vonatkozásában, már nekik sem áll feltétlenül érdekükben egy teljes értékű adattulajdoni szabályozás létrehozása, hiszen adattulajdon hiányában szabadon gyűjthetik, és kvázi „res nullius”-ként is felfoghatják akár a személyes információk kinyerésére alkalmas adatokat is.4 Így semmi sem készteti őket arra, hogy – például az adatforrásként szolgáló természetes személyekkel való kapcsolatfelvétel alkalmával – szerződéseikben már az elején tisztázzák az előállítandó adatok tulajdoni hovatartozását. Ami már önmagában is adattudatosabb hozzáállást tenne lehetővé e szolgáltatásokat igénybe vevő személyek részéről, és legalábbis részben megelőzhetné azoknak a jogvitáknak a kialakulását, amelyeknek fókuszában a „Kié a digitális adat?” kérdése áll.

A hazai vonatkozásokat illetően a Ptk. Ötödik Könyve a „Tulajdonjog” helyett a „Dologi jog” címet viseli,5 és az 5:14. § (1) bekezdése értelmében tulajdonjog tárgya csak birtokba vehető testi tárgy lehet (a Ptk. nem tesz különbséget testi és testetlen vagyontárgyak között). Mivel a digitális adatokat a Ptk. sem testi tárgynak, sem pedig egyéb, dolognak minősített objektumnak nem ismeri el, jelenleg a magyar jog szerint digitális adaton tulajdonjog nem állhat fenn. A digitális adat tehát tulajdoni jogviszony közvetett tárgyaként nem értelmezhető.

A Ptk. megközelítésében a dolog elsődleges fogalmi ismérve a fizikai (és nem jogi) értelemben vett birtokba vehetőség,6 ami egyrészt térbeli körülhatároltságot, másrészt a személyek számára való elérhetőséget (uralhatóságot) jelent. A Kommentár ugyanakkor utal a birtokbavétel absztrakt lehetőségére is. (Ilyen helyzet állhat elő, ha például a birtokosnak nincs közvetlenül a testi hatalmában az adott dolog, ahhoz azonban kizárólagos hozzáféréssel bír, például nála van a nyaraló vagy az autó kulcsa, vagy kizárólagos hozzáférése van valamilyen objektumhoz.7) Érdemes már itt is megjegyezni, hogy ebből az is következik, hogy ha az ember a fizikai világ valamely jelenségét birtokba képes venni, vagyis az uralma alá képes hajtani, akkor ez a jelenség megfeleltethető a dolog fogalmának, és magától értetődően veti fel a tulajdon kérdését.

A Ptk.-ban a dolog, valamint a birtok és a tulajdon tárgyai lényegében ugyanazt a halmazt fedik le. Dolog a birtokolható testi tárgy, tulajdon tárgya pedig kizárólag dolog lehet. Ennek megfelelően a Ptk. – bár a pénzt és az értékpapírt, valamint a dolog módjára hasznosítható természeti erőket és az állatokat külön nevesítve dologként értelmezi – általánosan nem ismeri el tulajdon tárgyaként a forgalomképes, de nem dologi természetű javakat, és az immateriális javakat (testetlen dolgokat) sem, de egyéb olyan jelenséget sem, ami nem ölt testi formát, még akkor sem, ha ezeken kizárólagos uralmon alapuló, kizárólagos jogosultságok állnak fenn. Ennek megfelelően a digitális adatokhoz hasonlóan nem lehet tulajdon tárgya a jog, a követelés és a szerződési pozíció sem.

Lenkovics értelmezésében a vagyon egy jogalany (természetes vagy jogi személy) pénzben meghatározható javainak összessége. „A vagyonba tartozik ennek megfelelően az adott személy minden dologi és kötelmi jogi jogviszonya, amelyből csak a nem vagyoni jellegű jogok vannak kizárva. A vagyon részét képezik jogok és kötelezettségek is, ezek különbsége a tiszta vagyon [...]. A vagyon egyes összetevőit nevezzük vagyontárgyaknak.”8

A Ptk. a vagyon tárgyait már új fogalomként, vagyoni aktívákként definiálja, és a 8:1. § szerinti értelmező rendelkezései között a vagyontárgyat mint dolgot, jogot és követelést jelöli meg [Ptk. 8:1. § (1) bekezdés 5. pont], kizárva ezzel a vagyontárgyak köréből mind a tartozásokat, mind pedig a szerződési pozíciókat, tekintettel arra, hogy mivel ezek passzívumokat tartalmaznak, a velük való rendelkezés során a dolgokra, a jogokra és a követelésekre egységesen érvényesülő szabályok nem érvényesülhetnek.9 A vagyontárgyak köre tehát a Ptk. szerint nem egyezik meg a tulajdon tárgyainak körével, és meg kell jegyeznünk, hogy bár azonosíthatunk adatokon fennálló jogokat, maguk a digitális adatok sem jognak, sem pedig követelésnek nem minősülnek, így azok a magyar szabályozás szerint nemcsak a tulajdon tárgyainak köréből, hanem a vagyontárgyak köréből is kiesnek.

A Ptk. a dolognak nem minősülő javak védelmét és átruházásuk lehetőségét elsősorban a kötelmi jog szabályainak alkalmazásával, tehát relatív szerkezetű jogviszonyok keretében oldja meg.10 Jóllehet a digitális adat a magyar jog szerint sem tulajdoni jogviszony közvetett tárgyának, sem pedig vagyontárgynak nem minősül, a jogalanyok az adataik védelmét ettől függetlenül is igyekeznek relatív szerkezetű jogviszonyok keretében, „tulajdoni szimulációk” révén biztosítani. E folyamatokban a személyes adatok védelmére szolgáló, Európában a GDPR-ra alapuló normarendszer már ma is védő/korlátozó tényezőként funkcionál. E jogviszonyok tárgyát, a digitális adatot azonban a jogrendszer tulajdoni/vagyontárgyi minőségében mindeddig még nem adaptálta.

A Ptk. egyébként az adat és információ összefüggéseivel nem foglalkozik, és úgy tűnik, hogy „adatmegközelítéseit” e téren, az információn keresztül, alapvetően a személyes adatok védelme és a titokjogok motiválják. A Ptk. kommentár az információt mint tudást interpretálja, és kizárja a tulajdon köréből azzal, hogy azt elsősorban a személyiségi jogvédelem körében védi a jog, mégpedig elsősorban a magántitok (Ptk. 2:46. §) és az üzleti titok (Ptk. 2:47. §) védelme útján. A kommentár elismeri ugyan, hogy az információ akár át is ruházható, ezt azonban dologi jogi értelemben nem minősíti átruházásnak, amit azzal indokol, hogy „az információ átengedése mások számára valójában annak többszörözését jelenti, és nem azt, hogy az átruházó hatalma megszűnik a jószág felett egy másik személy hatalmának keletkezésével, hiszen az információ »átruházásával« az információt »átadó« személynél az információ továbbra is fennmarad.”.11 Az információhordozóra való utalással ugyanakkor a Ptk. kommentár a német BGB adatfelfogásához közelít, bár a BGB-hez hasonló határozottsággal nem foglal állást az adathordozóra rögzített adat dologi minőségét illetően, azonban utal a kapcsolódó szerződések fontosságára. A birtok oldaláról közelítve pedig a kommentár úgy foglal állást, hogy mivel birtok tárgya az lehet, ami egyébként tulajdonjog tárgya is, vagy amire a tulajdonjog szabályait kell alkalmazni, nem birtokolhatóak a hozzáférési jogosultságok, internetes chatszobák vagy más felületek sem, és nem lehet birtok tárgya az információ sem, ami azzal jár, hogy mindezek zavartalan gyakorlásának, érvényesítésének, használatának vagy felhasználásának a biztosítása érdekében nem vehetőek igénybe birtokvédelmi eszközök, és nem lehet átruházni ezek birtokát sem.12 És mivel a Ptk. már a nem dologi természetű javak átruházását sem a tulajdonátruházási szabályok, hanem az átruházhatóságukat megalapozó egyéb jogi normák, például forgalomképességet deklaráló szabályozás szerint értelmezi, ezért ezekre vonatkoztatva nem alkalmazhatók a Ptk. tulajdonszerzésre vonatkozó szabályai, és nem érvényesülhetnek a nem tulajdonostól való tulajdonszerzés szabályai sem, továbbá nem terjednek ki rájuk a tulajdonjog magánjogi védelmének szabályai sem. E normák a digitális adatok esetében még kevésbé értelmezhetők.

A magyar joggyakorlatban is létezik ugyanakkor olyan megközelítés, amely a tulajdonosi jogosítványokat a rendelkezés oldaláról vizsgálva arra a következtetésre jut, hogy a tulajdonjogot nem csupán a fizikai birtok képes megalapozni.13

Mindezektől függetlenül a digitális adatok, és az azok létezését biztosító globális technológiai környezet létezése céltudatos, a hasznosságot szem előtt tartó érdekek által motivált emberi tevékenység eredménye. A digitális adatok létezésének legfőbb oka ez az érdekorientált emberi magatartás, ami az ún. gépi adatokra és az ún. szintetikus adatokra is érvényes, hiszen a sokszor csak quasi „melléktermékként keletkező”14 adatokként emlegetett gépi adatokat is generálni, gyűjteni, tárolni és védeni kell, karban kell őket tartani, aminek természetesen vannak költségei. Ezeket a költségeket pedig csak akkor érdemes vállalni, ha a befektető alappal számíthat nem csupán a költségek megtérülésére, hanem ezt meghaladóan haszonra is. Haszonra pedig akkor számíthat, ha ezeket az adatokat további ráfordítással elemzi, és az így nyert információt a maga hasznára fordítja, vagy az adatokat valaki más számára értékesíti, aki ezeket hasonló módon fogja felhasználni. Ha pedig az adat ilyesmire nem alkalmas, előbb-utóbb elenyészik (törlik/törlődik), vagy azokat az előállító „felszabadítja” (szabadon hozzáférhetővé teszi). Csakhogy az adatokról sokszor nem tudjuk előre, hogy később milyen kontextusokban lehet majd felhasználni azokat, így mindenesetre érdemesebb megtartani és tárolni őket, mint törölni. Az adattermelésbe, adattárolásba és adatelemzésbe tett befektetések tehát nem mondhatók kockázatmentesnek, és azt sem lehet állítani, hogy mindez olcsó lenne.15 Ugyanakkor a Big Data paradigmából következik, hogy nem létezik értéktelen adat, legalábbis mindaddig, amíg az adatok folyamatos termelése lehetővé teszi a mindenkori, aktuális jelen múlttal való folyamatos összehasonlítását. Ez pedig önmagában is az adatok, mégpedig minél többféle területről származó digitális adat termelésébe, gyűjtésébe, megőrzésébe és feldolgozásába való további befektetésre sarkallja az adatok előállítóit világszerte.

Mindezt figyelembe véve a digitális adatokat általában nem szerencsés úgy megközelíteni, mint a természetes környezetünk uratlan objektumait, amiket emberi uralom alá lehet hajtani, mint például a nyersolajat, vagy a vizet, vagy a természetes gázokat, hiszen az adatot mint mesterséges emberi produktumot valakinek elő kell állítania, ezért jellemzően, de keletkezésekor bizonyosan emberi uralom alatt áll. A jelenleg szabadon hozzáférhető adatokat pedig inkább elszabadult vagy felszabadított16 adatoknak tekinthetjük, amelyek esetében az azokat előállító személyek vagy önként mondtak le a rájuk vonatkozó rendelkezési jogukról, vagy e joguknak különböző okok miatt nem szereztek/szereznek érvényt, illetve jogszabály írja elő a hozzáférhetővé tételüket (közadatok, közérdekű adatok stb.). Ilyen elszabadult és/vagy felszabadított adatoknak tekinthetjük például az interneten szabadon elérhető adatok nagy részét, ami ugyan óriási adathalmaz, de messze nem azonos a digitális adatok teljes halmazával, és nem szabad elfelejteni azt, hogy keletkezésükkor ezekkel az adatokkal is rendelkezett valaki, tartoztak valakihez.

Mindezek arra utalnak, hogy a digitális adatok vagyonjogi/tulajdoni adaptációja során az eddigi megközelítéseket célszerű kiegészíteni olyan megközelítésekkel, amelyek kifejezetten tulajdonjogi oldalról vizsgálják, hogy ezek az új jelenségek miként funkcionálnak a jogrendszerben, vagyis hogy a jog alanyait, a vagyon és tulajdon egyéb tárgyait milyen kölcsönhatási rendszer fűzi azokhoz, azaz milyen jogviszonyok, milyen jogok nyilvánulnak meg velük kapcsolatban. Ezeknek a megközelítéseknek szükségszerűen a digitális adatoknak a legáltalánosabb szintjét, a szintaktikai adatszintet kell megcélozniuk, érintetlenül hagyva az információn alapuló (szemantikai) adatszintet, tiszteletben tartva ezzel a szemantikai megközelítéseken alapuló eddig elért eredményeket és az ezekhez kapcsolódó területek jogfejlődését.

1.3. A kutatás állása

A kutatás eddigi szakasza rávilágított arra, hogy a virágzó adatkereskedelem és az adatgazdaság által kínált digitális javak, digitális fizetőeszközök, értékpapírok, digitális szellemi alkotások és a digitális adatok egyéb, többé-kevésbé összetett formációi vagyoni értéket képviselnek, és a digitális adat maga is potenciális értékhordozó, ezért ezek az objektumok a széles értelemben felfogott közgazdasági vagyon fogalomkörébe tartoznak, amely vagyonfogalom közvetlen kölcsönhatásban áll a jog vagyonfogalmával. E jelenségek közös tulajdonsága pedig az, hogy digitális adatokból állnak. A digitális javak és a digitális adatok vagyoni/tulajdonjogi adaptációja pedig, mint látni fogjuk, összefügg ezzel a közös tulajdonsággal, azaz a digitális adati minőséggel. Vagyis ha a digitális adat maga tulajdon tárgya lehet, akkor minden olyan jelenség is oszthatja ezt a sorsot, ami digitális adatokból áll. A kutatás során annak bizonyítására törekszem, hogy a digitális javak tulajdoni adaptációjának kulcsa végső soron magának a digitális adatnak a tulajdoni adaptációjában rejlik, ahol a probléma – különösen a német vagyonjogi rendszerben – a dologfogalom mögött meghúzódó „testiség” eszméjében gyökerezik.

A következőkben megvilágítjuk a Big Data paradigma adat – érték – áru – vagyon fogalmának összefüggéseit, amihez az adattudomány17, 18, 19 és a gazdaságtan jogtudomány által is helyenként már alkalmazott fogalmait és megközelítéseit hívjuk segítségül. Ezekből kiindulva pedig meghatározzuk a digitális adatnak egy olyan általános, fokális fogalmát, amely alkalmas lehet arra, hogy a digitális adat vagyoni/tulajdoni szabályozásának kiinduló pontja legyen, továbbá feltárjuk a digitális adat értékké, áruvá, majd vagyontárggyá válásának folyamatát, ami szükségszerűen váltja ki a jogrendszer vagyonjogi és ezen keresztül tulajdonjogi reakcióit, amelyeknek elemzése e könyv tárgyát képezi.

Érdekes megfigyelni, hogy a digitális adat vagyoni minőségét a magyar jogrendszer a vagyon közgazdasági-jogi fogalmi összefonódása20 következtében magától értetődően veszi tudomásul a nemzeti adatvagyon vonatkozásában, amikor azt egyfajta sui generis jószág módjára olyan vagyontárgyként értelmezi, amely digitális adatokból áll.21 Az adatvagyon felveti az adattulajdon kérdését, és látni fogjuk, hogy a tulajdonhoz való jog közjogi megközelítései rámutatnak arra, hogy azokat az objektumokat, amelyekkel kapcsolatban a jog alanyai tulajdonosi jogosítványokat gyakorolnak, a magánjognak adaptálnia kell a tulajdon tárgyainak (a tulajdoni jogviszony közvetett tárgyainak) körébe. Ez szintén a digitális adatok szükségszerű tulajdoni szabályozásának irányába mutat.

Mint látni fogjuk, a digitális adatok tulajdoni adaptációjának első hullámai már elérték a különböző vagyonjogi rendszereket, és a hivatkozott példák arról tanúskodnak, hogy az angolszász, francia és német vagyonjogi rendszerek erre a maguk sajátosságai szerint reagálnak. Míg az angolszász és francia vagyonjogi rendszerekben a vagyon és tulajdon tárgyainak köre azonosnak tekinthető, addig a német vagyonjogi rendszerben e két halmaz jelentősen eltér egymástól, és a vagyon tárgyainak a tulajdon tárgyai (a dolgok) csupán egy részhalmazát képezik. A vagyonjogi rendszerek különbségei az adatok tulajdoni adaptációjában is megmutatkoznak, így például míg a francia modellhez illeszthető osztrák ABGB 285. §-a értelmében a digitális adat egyértelműen dolognak, a tulajdoni jogviszony közvetett tárgyának minősül, addig a német vagyonjogi rendszerhez közel álló magyar Ptk. 5:1. §, 5:14. § és 8:1. § (1) bekezdés 5. pont rendelkezései szerint a digitális adat nemcsak a tulajdon tárgyainak köréből, hanem a vagyontárgyak köréből is kiesik.

Feltevésem az, hogy ennek nem feltétlenül kell így maradnia, ezért miután a digitális adatok materiális vagy immateriális voltával kapcsolatban állást foglaltunk, az abszolút hatályú védelem és a testiség eszméjének mélyebb összefüggéseiből kiindulva rávilágítunk arra, hogy nincs okunk a digitális adatok testiség eszmeköréből való kizárására, így tulajdoni szabályozásuknak elméleti akadálya nincs.

Az tulajdoni szabályozás lehetőségeinek körvonalazását követően megállapításainkból külön fejezetben vonunk le következtetéseket az öröklésre vonatkozóan. Ennek során a digitális adatokhoz fűződő jogok érvényesülését vizsgáljuk az öröklés során, és felhívjuk a figyelmet arra, hogy e jogok öröklésben való érvényesülése érdekében nem csupán a tulajdonjogi normák, hanem az örökléssel kapcsolatos rendelkezések kiegészítése is megfontolandó.

A kutatás a megfigyelt jelenségek kölcsönhatásainak rendszerszemléletű vizsgálatán alapul. Kölcsönhatásokat vizsgálunk akkor, amikor az adat – érték – vagyon relációk jogrendszeri kölcsönhatásait elemezzük, és akkor is, amikor a digitális adat tulajdoni szabályozásának az indokoltságát és módját vizsgáljuk a tulajdonhoz és örökléshez való jog érvényesülésének közjogi és magánjogi kölcsönhatásai tükrében, majd a tulajdonjog alapelvrendszerének és a testiség eszméjének relációiban. Így mutatnak rá a vizsgált kölcsönhatások igen pontosan az adatalapú javak és az azok alapját képező digitális adatok vagyoni/tulajdoni szabályozásának helyére és lehetséges módjára a pozitív jog rendszerében.

És még mielőtt az olvasó szóvá tenné a könyvbeli érvelések dologi hangsúlyait, felhívom a figyelmet arra, hogy a digitális adatok tulajdoni adaptációja terén a legkeményebb diónak a német vagyonjogi rendszer bizonyul, ezért a könyvben szereplő érvelések fókuszában ez a vagyonjogi rendszer áll, hiszen ha itt bizonyítható a digitális adat tulajdonképessége, akkor ez már a többi vagyonjogi rendszer vonatkozásában sem vethet fel további kérdéseket.

2. A kutatási módszerekről

2.1. A módszerekről általában

A kutatás módszerei között megtaláljuk a jogtudomány területén hagyományosan alkalmazott kutatási módszereket, a nyelvtani, a logikai, a rendszertani, a történeti, továbbá doktrinális-jogdogmatikai és jogelvi értelmezési módszereket, amelyek mellett szerepet kap módszerként az indukció, a dedukció, valamint a szillogizmus, és fontos szerepet játszik az ún. fokális módszer. A kvalitatív módszerek között megtalálhatók továbbá a dokumentum- és tartalomelemzés, a joggyakorlati összehasonlítás, a jogszabályi környezet, valamint a bírói gyakorlat elemzése is.

A téma összetettsége ugyanakkor indokolja az általános rendszerelmélet és a komplex rendszerelmélet, valamint az ezeken alapuló rendszerszemlélet módszerként való alkalmazását, melynek értekezésbeli szerepét ebben a fejezetben részletesebben is ismertetem.

Az értekezés ennek megfelelően vegyíti a hermeneutikai és a természettudományos megismerési paradigmákat, abban az értelemben, hogy a vizsgált terület elemeinek működését és kölcsönhatásait azokat megfigyelve elemzi, és e jelenségek mögötti magyarázatokat kutatva keres választ a „miértekre” és a „hogyanokra”. Az értekezés e megközelítéseket egymással összekapcsolva alkalmazza, azzal a céllal, hogy a vizsgált jogrendszeri összefüggések feltárása révén megvilágítsa az adatalapú javak, végső soron pedig a digitális adatok vagyoni/tulajdoni adaptációjának folyamatait és lehetőségeit. Az alkalmazott kutatási módszerek mindezek folytán tükrözik az általános és a különös, az egész és a rész viszonyát.

Így például a nyelvtani értelmezés (interpretatio grammatica) keretében hasonlítjuk össze a kutatási területen fennálló, szabályozásban megmutatkozó status quo-t és a digitális adatok jogrendszeri kölcsönhatásainak tényeit, melynek során a jelen jogi normáinak kifejezéseit és fogalmait nyelvtani szabályok alapján értelmezzük, és vetjük össze a digitális adatok jogrendszeri kölcsönhatásaiból fakadó jelenségekkel, például a digitális adatok vagyoni minőségével, vagy például a személyes adatok fogyasztói szerződésekkel fennálló kölcsönhatásait ezek jogszabályi leképződésével. Látni fogjuk, hogy a digitális adatok és adatalapú javak jogrendszeri kölcsönhatásai következtében megjelenő új jelenségek újfajta viszonyokat teremtenek, melyek új jogi (nyelvi) szabályozást tesznek szükségessé, ahogyan az a példaként hivatkozott jogalkotási tényekben, a vizsgált szakirodalomban és végső soron az értekezés de lege ferenda javaslataiban is megmutatkozik.

A digitális adat nem a jogrendszer terméke, vagyis nem a jogrendszeren belül alakult ki, ezért annak nyelvtani értelmezése során speciális-technikai értelmezést alkalmazunk, mivel a vizsgálat tárgyát, a digitális adatot leíró szavak, adattudomány által alkalmazott értelmezései eltérnek a köznyelvi jelentéstől, és azok értelmére a jogszabályokból sem lehet egyértelműen következtetni. Ugyanakkor a speciális nyelvtani értelmezés és a jogdogmatikai értelmezési módszer együttes alkalmazásából származó eredményeinket logikai (interpretatio logica) módszerekkel elemezzük tovább, amikor például a tulajdonjog princípiumait és a testiség eszméjét vizsgáljuk a digitális adatok természetére vonatkoztatva.

A digitális adatok szabályozási lehetőségeit a magyar jogrendszer keretein belül, a tulajdonhoz való jog közjogi és magánjogi megközelítéseinek és szabályozásának rendszerében a kontextuális (rendszertani) módszer alkalmazásával értelmezzük, a logikai értelmezés keretében pedig például a jogszabályok, bírói és hatósági döntések, vizsgált publikációk tartalmának, a bennük tükröződő elveknek a feltárása, értelmezése során alkalmazzuk a formális logika szabályait, amelyek az ún. joglogikai értelmezés révén szintén a rendszertani értelmezés (interpretatio systematica) irányába képeznek átmenetet. Rendszertani értelmezést alkalmazunk például akkor is, amikor a digitális adatok kölcsönhatásait tulajdoni szempontból más jogintézményekkel és különböző jogterületekkel összefüggésben vizsgáljuk, melynek során a különböző megközelítések közötti közös értelmezési pontokat igyekszünk meghatározni.

A jogi doktrinális-jogdogmatikai értelmezés akkor kerül előtérbe, amikor például a digitális adatot a tulajdoni rezsimek rendszertani összefüggéseire tekintettel határozzuk meg, és jogelvi értelmezést használunk, amikor az adatokat a tulajdonjog dogmatikai modelljeinek elvekké formált rendszerében helyezzük el.

A történeti értelmezés (interpretatio historica) módszerével hasonlítjuk össze és elemezzük például a vagyonjogi rendszerek kialakulását vagy a tulajdoni princípiumok kialakulásának indokait, a teleológiai értelmezésre pedig a tulajdoni szabályozással elérni kívánt célok feltérképezése szolgál példaként.

Az indukciót alkalmazva az egyedi tényekből kiindulva, az általános felé haladva vonunk le következtetéseket, például a tulajdoni szabályozásra alkalmas adatfogalom meghatározása során, dedukciót alkalmazva pedig általános érvényű elméleti tételekből kiindulva (axiómák), a különböző törvényszerűségek figyelembevételével következtetéseket vonunk le részletszabályozási tényekre vonatkozóan, például az adattulajdon lehetséges szabályozása vonatkozásában. A szillogizmust alkalmazva pedig az adatok vonatkozásában érvényesülő tulajdoni jogosítványokból és a feltételezett adattulajdon társadalmi kötöttségeknek megfeleltethető voltából következtetünk az adattulajdon szabályozásának szükségszerűségére.

2.2. A fokális módszer

A jogalkotásban és a joggyakorlatban előfordul, hogy egy adott szó az alkalmazás kontextusától függően jelentésváltozáson megy át, ezért szükségessé válik a jelentésviszonyok feltárása és tisztázása annak érdekében, hogy a jogi terminus által jelölt fogalmak analogikus, metaforikus vagy éppen fokális voltáról világos képet kapjunk.22

Az adatokkal kapcsolatos jogrendszeri szóhasználat meglehetősen kaotikus, mint látni fogjuk, jelentős részben kialakulatlan. Az adatokkal kapcsolatos szövegekben az egymást részben átfedő és keresztező hasonlóságok szövevényét találjuk, mintha az adat jogrendszer számára használható fogalma még nem tisztult volna le kellőképpen. Beszélünk személyes adatról, közadatról, közérdekű adatról, nyilvános adatról, adatvagyonról és adattulajdonról, továbbá felváltva adatról és információról. E meghatározások jelentésviszonyai azonban sokszor nem egyértelműek, az adatoknak a tulajdoni/vagyoni szabályozása szempontjából pedig kifejezetten elégtelenek ahhoz, hogy normatív biztonságot legyenek képesek nyújtani.

A jogi terminusok jelentése és megértése általában attól függ, hogy milyen célból használjuk azokat, így a terminust tartalmazó jogszabály célja egyben meghatározza az adott jogi terminus e vonatkozásban érvényes központi jelentését is. Az értekezésben a különböző, de egymással összefüggő jelentéssel bíró terminusok elsődleges és másodlagos jelentései közötti hierarchikus kapcsolatot feltárva23 jutunk el az adatnak a tulajdonjogi szabályozásra alkalmas, kellően egyértelmű fogalmi határokkal bíró terminusának (fogalmának) meghatározásáig, melynek során alapvetően a fokális elemzés módszerére támaszkodom.

2.3. A rendszerelmélet és rendszerszemlélet mint kutatási módszer

A tulajdon, a tulajdonhoz való jog, és ebből fakadóan az örökléshez való jog egyetemes, az emberi kultúrában mélyen gyökerező értékek. Ez az egyetemes érték jelenik meg abban a folyamatban, amely a tulajdonhoz és az örökléshez való jogot az alapjogok sorába emelte. A rendszerelmélet maga is egyetemes természetű problémákkal foglalkozik, és általánosan érvényes válaszokat keres a felmerült általános problémákra. Ez a folyamatosan fejlődő alaptudomány általános rendszerelmélet (general system theory)24 néven ismert.

Az értekezés kutatási módszereinek bázisát az általános rendszerelmélet,25 ezen belül pedig a komplex rendszerelméletek képezik, mivel a rendszerelmélet olyan általános tudománynak tekinti magát, amely kiterjed az összes természeti és társadalomtudományra, ennek megfelelően olyan általános elméleti keretet kíván szolgáltatni, amely a különféle tudományágak művelői számára kölcsönös kommunikációs lehetőséget (közös nyelvet) biztosítanak arra, hogy az analitikus és szintetikus gondolkodás előnyeit egyesítve megértsék egymást. A rendszerelmélet tehát elősegíti az interdiszciplináris kommunikációt. Az általános rendszerelmélet nem pusztán az elemi összetevőket, hanem ezeken túl mindig az egészet, az elemek kapcsolatait, a kölcsönhatásait, a rendszer működését, önszerveződését vizsgálja. Kiindulási alapja az, hogy az egész több, mint a részek összege, és a rendszer tulajdonságai nem feltétlenül következnek az alkotórészek jellegzetességeiből, az oksági kapcsolatok pedig bonyolult, összetett hálózatot képeznek.26 Ez a könyv a digitális javak, digitális adatok tulajdoni adaptációjával és öröklésével foglalkozik, tehát jogtudományi kötöttsége nyilvánvaló, azonban a téma adattudományi érintettsége folytán interdiszciplináris vonatkozásai is nyilvánvalóak, ami alátámasztja és indokolja a rendszerelmélet szemléletként és módszerként való alkalmazását. Az adattudomány és a jogtudomány ezen közös területének megvilágítására szolgáljon az alábbi 1. ábra.27 (A jogtudományt az ábrán a Domains/Business Knowledge halmaz képviseli.)28

1. ábra: Az adattudomány és a jogtudomány közös területének megvilágítása

Forrás: Maynard-Atem-Ludford 2020.

A jogrendszer dinamikus komplex rendszer, amelynek lényegi jellemzője a folyamatos változás, elemei ennek megfelelően alapvető különbözőségeik ellenére a részeken túlmutató egységet alkotnak, amiből következik, hogy az alkotóelemeket nem lehet a rendszerből kivéve önmagukban vizsgálni, hanem a vizsgálatainak középpontjába a rendszer összefüggéseit és folyamatait kell állítanunk. Ez a rendszerszemlélet alapelvének tekinthető.29 E szemlélet korai megjelenése fedezhető fel például a tulajdonjog absztrakt megközelítésében is, amely szerint a tulajdonosi jogosítványok együttesen egy minőségileg más intézményt alkotnak, a tulajdonjogot.

A rendszerszemlélet olyan megközelítési módszer, amely azt állítja, hogy ha valamely problémára valódi megoldást akarunk találni, akkor rendszerszemléletű válaszokat kell keresnünk, vagyis összefüggéseikben és folyamatukban kell látnunk a jelenségeket, és mindenekelőtt tudatában kell lennünk annak, hogy a rendszer elemei összefüggnek, ezért minden beavatkozás a rendszer minden elemére hatást fejt ki. Ez utóbbi megállapításnak fontos alaptétele a cirkuláris okság,30 vagyis ha a rendszer egyetlen elemét megváltoztatjuk, akkor ez kihat(hat) a rendszer valamennyi más elemére is. Amíg tehát nem értjük a kiváltó okokat, csak tüneti kezelést vagy látszateredményt tudunk elérni, és ha nem összefüggéseikben vizsgáljuk a folyamatokat, a probléma állandóan újratermelődik.31 Ezt az elvet tartjuk szem előtt például akkor, amikor a Big Data paradigma értékösszetevőjéből levezetve feltárjuk az adat – érték – vagyon relációk jogrendszeri kölcsönhatásait.

A komplex rendszerelméletek a rendszerelmélet egyik ágát képviselik, és mivel a jog a szó rendszertudományi értelmében is komplex rendszer, amit több kutatás is bizonyított,32 ezen elméletek és az ezeken alapuló szemlélet módszerként való alkalmazása a jogtudomány területén is indokolt.

A rendszereket, így a társadalmi rendszereket is többféleképpen osztályozhatjuk. Osztályozhatjuk őket például a valósághoz való viszonyuk, tárgyuk, fajtájuk, bonyolultságuk, elszigetelhetőségük, determináltságuk szerint, vagy aszerint, hogy menyire jellemző rájuk az információcsere, de megkülönböztethetjük őket változási és egyensúlyi tendenciáik, regenerációs képességük vagy tanulási képességük alapján is. A jogrendszert a fenti szempontok alapján jellemezhetjük meghatározott cél érdekében működő, dinamikus,33 aktív, nyílt34, adaptív komplex rendszerként, mely egyensúlyát, állandóságát visszacsatolások révén tartja fenn. Ezt a megállapítást arra tekintettel tehetjük meg, mert a társadalmi, gazdasági és jogi folyamatokban jelentős szerepet játszik a rendszer és környezete közötti információáramlás, a kölcsönhatások és a visszacsatolási folyamatok,35 a jogrendszer pedig a környezete révén él, alkalmazkodik hozzá, és az alkalmazkodás sikere döntő jelentőségű a rendszer jövője szempontjából. Ezért minél jobban megértjük a rendszer környezetét, annál jobban megismerhetjük magát a vizsgált rendszert is.36 Ez az állítás a jogi alrendszerekre is vonatkozik, így a vagyoni és tulajdoni rendszerekre is, amelyekben épp elkezdődött a digitális adatok és adatalapú javak adaptációja.

A komplex rendszerek, így a jogrendszer esetében is kiemelkedően fontos tényező, hogy mint nyitott rendszerek interakcióban vannak a környezetükkel. Állapotukat visszacsatolások (kontrollelemek) révén folyamatosan vezérlik és felügyelik. A visszacsatolás pedig ebben az értelemben olyan folyamatos információforrás, amely a rendszert folyamatos változásra sarkallja, aminek következtében a rendszer képes tovább élni és fejlődni.37 Ennek a folyamatnak lehetünk tanúi jelenleg a digitális javakkal kapcsolatosan kialakuló szabályozás területén is, ahogy az adatok önálló gazdasági entitás volta és vagyoni jellege magától értetődően váltja ki a jogrendszer visszacsatolási reflexeit.

A jogrendszernek mint mesterséges nyílt rendszernek fontos jellemzője az ekvifinalitás (célra törés), vagyis képes különböző kezdőállapotokból ugyanabba a végállapotba eljutni, ami nem csupán az adott állapot fenntartását jelenti, hanem vezérlést is, vagyis egy, adott esetben a környezet változása ellenére is végigvitt folyamatot, amit a jogrendszerben jogbiztonságra való törekvésben is azonosíthatunk. Az ekvifinalitás a rendszer elemeinek dinamikus kölcsönhatásán alapul, ami a humán rendszerekben, így a jogrendszerben is azt jelenti, hogy a mindenkori viselkedést a cél előre látása határozza meg. Azaz az ember gondolataiban már benne van a jövőbeli cél, ami meghatározza a jelenbeli cselekvést. Az ekvifinalitás az emberi viselkedésnek olyan jellemzője, ami a nyelvnek, valamint a fogalmaknak az embernél kifejlődött szimbolizmusához38 kapcsolódik, a jogrendszer területén pedig hangsúlyozottan kapcsolódik a jogi dogmatikához. Ennek vagyunk tanúi, amikor a jogrendszeri folyamatokban több megoldás is kínálkozik egyazon eredmény elérésére, beleértve azt is, amikor a jogrendszer egy hiányzó szabályozást igyekszik pótolni a rendelkezésre álló analógiák segítségével, ahogy azt jelenleg az adatok hiányzó tulajdonjogi szabályozását pótolni igyekvő tulajdoni szimulációk esetében is látjuk, de ez mutatkozik meg a kontinentális jogrendszereknek abban a törekvésében is, hogy a jogviszonyokat előre szabályozzák.

A rendszereket szerkezetük, működésük megértésének megkönnyítése érdekében modellek segítségével is ábrázolhatjuk. A modell a valóság absztrakciója, amely a modellezés céljának megfelelő legegyszerűbb módon reprezentálja a valóságot, ezáltal segíthet hozzá a megfigyelések megértéséhez, elméletek kidolgozásához és teszteléséhez. A modell az ismeretek kifejezésének alapvető eszköze, amely rögzíti a modellezett rendszerre vonatkozó törvényeket, struktúrákat, paramétereket és állapotokat. Ezek közül a törvényszerűségek azok az alapvető és kikerülhetetlen tulajdonságok, amelyek a modell általános jellemzőit meghatározzák.39

A könyvben alkalmazott modellalkotás során első lépésben meghatározom azt a területet, ahol a vizsgált jelenségek a joggal kölcsönhatásra lépnek, vagyis elkülönítem a vizsgálat területét (a vizsgált rendszert) annak környezetétől (szeparáció), majd a továbbiakban meghatározom azokat a külső és belső kölcsönhatásokat, amelyek az adatok tulajdoni szabályozásának szempontjából jelentőséggel bírnak (szelekció).

A rendszerekre jellemző, hogy azokban hálózatok találhatók, hálózatokat alkotnak, önmaguk is más hálózatok részei lehetnek, és magukba foglalhatnak további hálózatokat. A hálózatelemzés a különböző egységek, entitások, egyének stb. között fennálló kapcsolatokat elemzi. Elemzi ezeknek a távolságát, a számosságát, csomópontokat keres, illetve igyekszik kiszűrni az esetlegesen zavaró, oda nem illő tényezőket. Az egységek, entitások lehetnek személyek, számítógépek, városok, épületek, gépjárművek, sejtek, csillagok, és jogintézmények is, lényegében minden, ami egymással kapcsolatban/kölcsönhatásban áll. Éppen ezért a hálózatelemzés manapság szinte minden tudományterületen megjelenik, és a Big Data-nak, az exponenciálisan növekvő számítási kapacitásnak, az adattudomány fejlődésének és a XXI. század technológiai vívmányainak köszönhetően ma is intenzíven fejlődik.

A „hálózat” általános fogalomként szolgál minden olyan jelenség kifejezésére, ahol egynél több elem/résztvevő egymással valamilyen kapcsolatban (kölcsönhatásban) áll. A hálózat kifejezést alkalmazzák a természetben előforduló állandósult kapcsolatok/összefüggések jelölésére, melyeknek ábrázolása gráfokkal történik. Ami pedig a gráfokat illeti, azok lényegüket tekintve egy rendszer elemeinek és a köztük lévő kapcsolatoknak a gyűjteményei, amit általában a kölcsönhatások fennálltát, irányát és erősségét jellemző ún. élekkel összekötött csúcsok (rendszerelemek) grafikonjaként ábrázolnak. A hálózatokkal leírhatók például egy szervezeten belüli személyek, vagy egy áramkör különböző egységei, az élő szervezet alkotóelemei, vagy az ezekhez kapcsolódó egyéb entitások és ezek csoportjai közötti kapcsolatok. De ugyanígy leírhatók a jogalanyok, jogi tárgyak és/vagy a jogintézmények, valamint ezek nyelvi kifejeződésének formái közötti kölcsönhatások is. Ugyanígy a jogrendszer nyelvben tükröződő hálózatai is feltérképezhetők hálózatkutatási módszerekkel. Mivel a komplex rendszerek kölcsönható elemei hálózatokat alkotnak, és mert a Gráf a komplex rendszerek modelljeként használatos olyan „matematikai objektum”, melynek használata során a „hálózat” kifejezés a Gráf szinonimájaként fordul elő, a Hálózat kifejezés a komplex rendszerek fogalomkörébe került. Ezzel pedig a Hálózatkutatás a Komplex rendszerek megismerésének nélkülözhetetlen módszerévé vált.

A rendszerelméletből kisarjadt hálózatelmélet (hálózatszemlélet) abból indul ki, hogy minden rendszer (internet, sejtrendszer, személyek közötti interakciók által alkotott rendszer, vagy akár a jogrendszer is) interpretálható hálózatként, vagyis gráfként. Egy jól leírható gráfnak az ismerete alapján pedig következtetéseket vonhatunk le a rendszer egészéről és részleteiről egyaránt.

A hálózatelemzés módszertana a modellezésre épül. A gráf, a hálózat, a modell és a rendszer fogalmakat szinonimaként használjuk, és a valóságban a gráf és a hálózat ténylegesen szinonimaként működnek. A modell/hálózat/gráf egy valós rendszer leegyszerűsített modellje. Jellegzetessége, hogy az eredeti rendszer részei/elemei csúcsokként, egymáshoz való viszonyuk pedig élekként szerepelnek a modellben. A csúcsok és élek pedig gráfokat alkotnak, a hálózati gráf csúcsai és élei azután egyéb tulajdonságokkal is felruházhatók, de amíg a gráf matematikai objektum, addig a hálózat megjelöléssel általában valóságos rendszereket jelölünk.40 Emellett nagyon fontos szem előtt tartanunk, hogy a hálózatelemzés akkor sikeres, ha a csomópontokat és a kapcsolatokat egy megválaszolandó kérdés függvényében határozzuk meg.41 Ilyen kérdést teszünk fel az értekezésben például akkor, amikor arra kérdezünk rá, hogy a hatásvektorként (hálózati élként) értelmezett tulajdonra jellemző jogosítványok mire, melyik szabályozási területre mutatnak rá a digitális adatokkal kapcsolatban értelmezve. A gráfok által kirajzolt hálózatok analízise mutathatja meg a keresett összefüggéseket, a hiányzó láncszemeket. Ennek lehetünk tanúi például akkor is, amikor az adat – érték – vagyon – tulajdon relációkon keresztül a jogrendszerbe közvetített digitális adatok magánjogi szabályozásának szükségszerűségét igyekszünk bizonyítani. Ebben a könyvben a kölcsönhatások szemléltetésére egyszerű gráfokat, oksági diagramokat42 alkalmazunk.

A tulajdonhoz és örökléshez való jog érvényesülésének vizsgálatához az adatalapú javak vonatkozásában, új, fejlődő területről lévén szó, hasznos a jogrendszer dinamikus, rendszerszemléletű megközelítése, amely megközelítésben a jogi normaképződést és ennek környezetét megragadhatjuk. Ha ezt a környezetet modellel ábrázoljuk (2. ábra), a fent írottak értelmében kiindulási alapként a gráf csúcsaiként értelmezhetjük a pozitív jogot, és az erre közvetlenül visszacsatoló jogalkalmazási területeket, mint a közigazgatási jogalkalmazást, a bírói/alkotmánybírói jogalkalmazást és a civil jogalkalmazást, továbbá a jogbölcseletet43 mint a jogi norma alkalmazásában, ezzel együtt pedig a normaképződésben részt vevő közvetlen visszacsatolási területeket,44 amelyek maguk is komplex alrendszerekre bomlanak. E jól körülírható területek és ezek folyamatai egyszerre forrásai és közvetlen formáló tényezői is a jogrendszernek, amely ezekkel és ezek kölcsönhatási rendszerei által, velük folyamatos és kölcsönös visszacsatolásban és függőségben létezik. A társadalom tudományos és technológiai fejlődése révén létrejött digitális adat a társadalmi rendszerben formálódott értékhordozóvá, fejlődött áruvá, önálló gazdasági entitássá, amely a 2. ábrával vázolt területeken már a jogrendszer különböző, egyre szaporodó reakcióit/visszacsatolásait váltja ki.

Ennek eredményeként a pozitív jog a digitális adatokat ma már több megközelítésben is képes megragadni, azonban mint látni fogjuk, ez kevésbé vonatkozik a tulajdoni és öröklési megközelítésekre. A digitális adatok/digitális javak tulajdoni adaptációjának területét ma még főként a civil jogalkalmazás dominálja, amely különböző analógiák és „tulajdoni szimulációk” révén próbálja megoldani az adatok védelmét, amelyekkel a jelenleg még nem létező adattulajdoni szabályokat igyekeznek pótolni. Emiatt maguk az adatok a gazdasági, ezzel együtt a jogi forgalomban jelenleg úgy funkcionálnak potenciális vagyontárgyként, a tulajdon potenciális tárgyaiként, hogy vagyoni/tulajdoni szempontból a pozitív jog számára csaknem láthatatlanok, mivel azonban értéket képviselnek, közvetlenül érintik a vagyonjog/tulajdonjog magánjogi szabályozásának alapját képező tulajdonhoz és ezen keresztül az örökléshez való alapjogot.

A könyv tehát ebben, a 2. ábra szerint vázolt rendszerben vizsgálja a digitális adatok vagyoni/tulajdoni adaptációját. Vizsgálatunk során kölcsönhatásokat tárunk fel az adat – érték – vagyon – tulajdon relációk terén, amelyek az adattudomány területén megfogalmazódott értéket a közgazdasági vagyon fogalmán keresztül a jog vagyon és tulajdon fogalmáig közvetítik, és kölcsönhatásokat vizsgálunk akkor is, amikor az adat tulajdoni szabályozásának az indokoltságát és módját vizsgáljuk a tulajdonhoz és örökléshez való jog érvényesülésének közjogi és magánjogi kölcsönhatásai tükrében. Így vezet rá minket ez az elemzés az adatalapú javak, és az azok alapját képező digitális adatok pozitív jogi szabályozásának helyére és lehetséges módjára.

2. ábra: A jogi normaképződés és ennek környezete. A vizsgálat területét jelölő modell45

Forrás: A szerző saját szerkesztése.

II. FEJEZET

Az adattól az adatvagyonig

1. A digitális adatok természete és gazdasági kölcsönhatásaik

1.1. A digitális adat

Az általános megközelítés szerint az információkat jelek segítségével rögzítjük, vagyis a jelek elemi ismeretet hordoznak. A jelek (szimbólumok) sokfélék lehetnek. Jelekkel találkozunk, ha integetünk egymásnak búcsúzáskor, ami egy mindenki által jól érthető, egyezményes jel, jeleket látunk az út menti közlekedési táblákon, a könyvekben és a digitális eszközeinkben is. A jelek értelmezését az emberek tanulás folytán sajátítják el, a betűket és az azokból álló szövegeket például csak az olvasni képes emberek értik, a titkosírás és egyéb jelek, mint például a bitek értelmezéséhez pedig csak további tanulás révén jut el az ember. A jelekkel rögzített információ tehát csak akkor nyilvánul meg előttünk, ha ismerjük a jelek jelentését. Az adat (ennek megfelelően a digitális adat is) mint elemi ismeret maga is jel.

A jeleknek, rögzítési módjuktól függően, vannak digitális és nem digitális megjelenési formáik, melyek közül ebben a könyvben kifejezetten az adatkereskedelmet és az adatgazdaságot megalapozó digitális jelekre, vagyis digitális adatokra koncentrálunk.

A digitális adat legáltalánosabban megfogalmazva, mint elemi ismeret,46 maga is tények, fogalmak olyan megjelenési formája, amely alkalmas emberi eszközökkel történő elemzésre, feldolgozásra és továbbításra, minek folytán az adatokból gondolkodás és/vagy gépi feldolgozás révén információt, vagyis új ismeretet nyerünk. A kód pedig az adathoz (jelhez) képest adatok rendszere, amellyel valamilyen információ egyértelműen megadható. Az adat és információ összefüggéseire vonatkozóan tehát megállapíthatjuk, hogy a jelentés szót általánosan értelmezve, valamilyen jelentése mind az adatnak, mind az információnak van, az információ azonban az adat értelmezett formája, ami az adatok különböző kontextusaihoz kötődik.

A datafikációval47 az emberi emlékezet gyakorlatilag korlátlanul kiterjeszthető, a digitális adatokba kódolt jelentés az adatkontextusoktól függően újra és újra értelmezhető, mert minden folyamat és tény, amelyhez digitális eszköz kapcsolódik, immár tetszés szerinti ideig és nagy részletességgel megfigyelhető, megmérhető és következtetések alapjául felhasználható. És míg korábban nem volt érdekes az, hogy például a környezetében nyomot hagyó személyt az általa hagyott nyomokhoz milyen viszony, milyen jogviszony fűzi, ma ez a kérdés a jogtudomány egyik legérdekesebb, egyben legnyomasztóbb kérdésévé vált. Ezzel együtt mára az is nyilvánvalóvá vált, hogy ezek a digitális nyomok vagyoni értéket képviselnek, és ebből fakadóan az adatvilág legkisebb egységei és legmagasabban szervezett képletei is potenciális értékhordozóknak minősülnek. Ez pedig már nem csupán az adat – adatforrás relációk jogi szabályozását, hanem az adatok vagyonjogi, tulajdonjogi megítélésének kérdését is felveti, aminek a megválaszolása tulajdonképpen az adatok, esetünkben a digitális adatok jogi meghatározásán és minősítésén múlik.

A szakirodalomban a digitális javakat és az adatokat gyakorta az immateriális és absztrakt jelzőkkel illetik, amely kifejezések oda hatnak, hogy számos szerző meg sem próbálja tisztázni az adatok fizikai természetét. További zavart jelent a digitális adatok megértésében, hogy nem mindig világosak az „adat”, a „jelentés” és az „információ” fentiekben tisztázott összefüggései, amit tovább bonyolít a digitális adatoknak egy-egy sajátos tulajdonság oldaláról, például a forrásuk felől való kizárólagos megközelítése (például személyes adatok), ráadásul úgy, hogy az irodalom sokszor nem fordít kellő hangsúlyt az adat és az adatforrás elhatárolására.

A digitalizáció az adatok keletkezése szempontjából környezetünk jelenségeinek bináris kódok által való kifejezését és rögzítését jelenti. Olyan egységes adatrögzítési elvet tükröz, amely világszerte lehetővé teszi az adatok egységes módszerrel történő rögzítését, tárolását, kezelését és feldolgozását, a szövőgépeket működtető lyukkártyáktól a legmodernebb számítógépekig. Az adatrögzítésnek ez a módja teremtette meg a lehetőséget arra, hogy a környezetünk digitális adatokká való leképződése, a datafikáció megindulhasson, és hogy a jelenlegi, egyre bővülő adatvilág megszülethessen, a bitektől kezdve a nyers adathalmazokon, neurális hálókon és adatalapú vagyontárgyakon keresztül a meta worldig. A világnak ezt a digitális adatokká való leképződését hívjuk datafikációnak. A datafikáció és a digitalizáció kifejezéseket sokszor egymást helyettesítő kifejezésekként használják, valójában azonban a datafikáció a környező világ egyre szélesebb körben való digitális adatokká való transzformálását jelenti, míg a digitalizáció az adatok számszerűsítésére, mérésen alapuló bináris kóddá alakítására utal. A digitalizáció ebben a megközelítésben a datafikáció módszere.48

Az adat technikai értelemben „olyan karakterekből vagy folyamatos függvényekből álló struktúra, ami szabványokon alapul, és amely elsősorban feldolgozás céljából vagy annak eredményeként49 ismert, vagy feltételezett megállapodásokon alapuló információt reprezentál. Eszerint az »adat«, az »információ«-nak az újraértelmezhető, formalizált megjelenítése, amely alkalmas kommunikációra, értelmezésre, vagy feldolgozásra.”50

Az adattudomány világában az adatokat elsősorban a számítógépek/számítási módszerek számára való hasznosságuk fényében határozzák meg. Az ISO/IEC Information Technology Vocabulary szerint az adatok „újraértelmezhetők”, az adat az információ kommunikációra, értelmezésre vagy feldolgozásra alkalmas formalizált megjelenítése.