Margóczi Győző

Világok

Szerzői magánkiadás
Budapest, 2023

Margóczi Győző: Világok

© Margóczi Győző, 2023
Minden jog fenntartva!

Első, elektronikus kiadás

ISBN 978 615 01 7312 2 (ePub)
ISBN 978 615 01 7313 9 (mobi)

Bevezető

A tisztás ott lapult az erdőben, nem messze a házunktól. Magas tölgyfák vették körbe némi gyertyánnal vegyítve. Nem volt nagy, talán harminc méter hosszú, és négy út futott össze rajta.

Pisti, a szomszéd gyerek felkiáltott. – Gyertek már, nézzétek mennyi szamóca van itt! És valóban, a tisztás nyugati szélén a fák alatt sok-sok jellegzetes szamócalevél borította a földet. Több se kellet, szépen nekiláttunk lecsipegetni a termést. Hárman voltunk. A három barát, Pisti, Zoli meg én. Azonban megdöbbenéssel tapasztaltam, hogy Pisti és Zoli is degeszre ették magukat szamócával, én meg alig találtam. A francba, gondoltam, hogy lehetek én ennyire ügyetlen!

Évek teltek el. A középiskola vége felé már illett eldönteni, hogy ki milyen pályát választ. Én is, mint abban az időben sok más fiú, vadászpilóta szerettem volna lenni. Az orvosi vizsgálat nagy részén már túl voltam, mikor is a szemészet következett. Megmutatták nekem a „babos könyvet” (Ishihara-teszt), mely rögtön ki is mutatta, hogy színtévesztő vagyok, keverem a vöröset a zölddel. És akkor eszembe jutott a sok évvel azelőtti szamócázásunk az erdőben. Te jó Isten! Hát ezért találtam én kevesebb szamócát, mint a barátaim!

No de nem úgy van az, hogy csak úgy lemondunk a repülésről! Ha már nem lehetek pilóta, majd leszek fedélzeti mérnök. Abban az időben az utasszállító gépek személyzete nem csak két pilótából állt. Az első és másodpilótán kívül a fedélzeten volt még navigátor és fedélzeti mérnök is.

Újbóli felvételi, újbóli orvosi vizsgálat következett. Megint a babos könyv, és megint kiderült, amit már tudtam, hogy színtévesztő vagyok. A doki rosszallóan csóválta a fejét, és közölte, hogy belőlem nem lehet fedélzeti mérnök. De miért? – kiáltottam fel. – Mert összekeverné a drótok színét! – válaszolta a doki. A francba! – gondoltam magamban. – Ilyen hülyeséget! Még hogy összekeverném a drótok színét! Marhaság! De nem volt mit tenni, így végül is elektro-gépészmérnöki diplomát szereztem, búcsút intve a repülésnek.

Telt-múlt az idő, és vagy húsz évvel később, valamikor a kilencvenes évek közepén, saját céget alapítva egy nagy telefonközpontnak szereltük a biztonsági rendszerét. Jó pár napja dolgoztunk már a helyszínen. Emlékszem, szombat este volt, mikor hazaszóltam, hogy mindjárt végzünk, és nemsokára otthon leszek. Ehhez képest még vasárnap délelőtt is ott küzdöttünk Jánossal, a kollégámmal, mert sehogy sem találtuk egy hiba okát.

Muszáj volt szétkapni a rendszert és ellenőrizni minden bekötést. János is meg én is egy létra tetején ültünk vagy tíz méterre egymástól. Ekkor odakiáltottam Jánosnak, hogy a zöld kábelt kösse az üvegtörés-érzékelő harmadik bemenetére.

János visszaszólt, hogy rendben megtörtént. A rendszer – mondanom se kell – továbbra sem működött. Mi a fene! – kiáltottam fel. (Valójában egy átvirrasztott éjszaka után csúnyább kifejezést használtam.) És akkor megérkezett a felmentő sereg! Egy kollégám lentről odaszólt nekem, hogy az a kábel nem is zöld! És ami a legviccesebb, hogy János szintén nem a zöld kábel kötötte be, mert ő is színtévesztő volt! Tehát a mi esetünkben tökéletesen megvalósult a „vak vezet világtalant” szindróma. És abban a szent pillanatban hálásan gondoltam vissza a dokira, aki nem engedte, hogy fedélzeti mérnök legyek, mert így bizony ki tudja, hány emberi életet mentett meg.

Ekkor tudatosult bennem, hogy én másképpen látom a világot. A világot? No de melyiket?

1.
Érzések

Kedves Olvasó! Természetesen egy utazásra szeretném most Önt meghívni. Mint azt könyvem címe is sugallja, egy világokat átölelő utazásra. Nem! Nem kell a biztonsági öveket becsatolni. Ide megyünk nem messze. Pontosabban sehova nem megyünk. Csak nézőpontot változtatunk. A világot, pontosabban a világokat fogjuk egy új, eddig felfedezetlen nézőpontból felfedezni.

Hogy az utunk során Ön könnyebben megértse a megtapasztaltakat, meghívom egy rövid kitérőre. Igazából egy nagyon rövid ismertetőt, ismétlést tartanék az Érzések és a Szavak című könyveimben már részletesen kifejtett gondolataimról. Erre azért van szükség, hogy ne kelljen mindent újból elismételnem, és akár az előbb említett könyvek elolvasása nélkül is érthető legyen az okfejtésem. Természetesen, ha valaki jobban, alaposabban szeretne megismerkedni a témákkal, akkor a fenti két könyvben megtalálja a témák részletes kibontását.

Javaslom hát, hogy vágjunk bele.

Nos, első könyvem, mint ahogy azt a címe is sugallja, az érzésekről szól. Mi is az érzés? – vetődik fel már az első kérdés. Természetesen az érzés az, amit érzünk. Pont. De mégis, mit érzünk? Mikor mit. De ha eltekintünk az időfaktortól, akkor minden ember nagyjából azonos érzéskészlettel rendelkezik. Tehát mindenki ugyanazt érzi. Gondolnánk. De ez nem így van. Vagyis így van, de nem így van. A választ a lingvisztikában kell keresnünk. A legtöbb nyelvben az egyszerűség kedvéért gyakran kerülik az „érzés” szó használatát. Például azt mondják, hogy éhes vagyok, és nem azt, hogy érzem az éhség érzését. Vagy fáradt vagyok, és nem azt, hogy érzem a fáradtság érzését. Ráadásul a különböző nyelvekben az „érzés” szót más és más kontextusban használták, használják. Például a magyar nyelvben érezzük a tárgyak hőmérsékletét, felületének érdességét, vagy éppen simaságát, formáját, érezzük az étel illatát, ízét. Azonban vannak olyan nyelvek, amelyek ezeket az érzéseket nem említik érzésekként, hanem megkerülik az érzés szó használatát, például smell the food, vagy taste the food. Természetesen ezen nyelvek használói hajlamosak nem érzésként kezelni az ízeket, illatokat, és ez rá is nyomja a bélyegét gondolkodásmódjukra. Az olasz nyelv használói számára viszont a hangok is érzések. Ugyanis az olasz „sentire” szónak érezni és hallani jelentése is van. Azonban a világ egyetlen nyelve sem tekinti érzésnek a színeket. Pedig a színek tőlünk függetlenül nem léteznek. A szín egy érzés, amit a szemünkbe jutó elektromágneses hullám vált ki bennünk és csakis bennünk és csakis általunk létezik. A minket körülvevő világban nincsenek színek. És ez igaz minden köztünk és a minket körülvevő világ között létesített kölcsönhatásból származó érzésre. Tehát a hőérzések, a tapintásból származó, a szaglásból, ízlelésből, hallásból, látásból származó érzések mind-mind csak is bennünk léteznek, a minket körülvevő világban nem találhatók meg.

Az érzéseket három nagy csoportra oszthatjuk. Az elsőbe a fentiekben említett, a köztünk és a minket körülvevő világ közötti kölcsönhatásból származó érzések tartoznak, melyeket rendszertechnikai szempontból az egyszerűség kedvéért nevezzünk el bejövő érzéseknek.

A második csoport a hagyományos értelemben vett érzések csoportja. Én nem használom az „érzelem” szót, mert csak félreértésekre ad okot. Honnan tudjuk, hogy az úgynevezett „érzelem” létezik? Úgy, hogy érezzük. Mi tehát az „érzelem”? Úgy van! Érzés. Felvetődik a kérdés, hogy akkor szükség van az „érzelem” szóra? Nincs. Az a valami, amit az „érzelem” szóval szoktak jelölni, nem más, mint egy snapshot, egy pillanatképe belső világunknak, egy állapot, melyben nagyon sok érzés van jelen egyidejűleg. Léteznek olyan listák, ahol a gondos gyűjtők 200–300 féle „érzelmet” gyűjtöttek össze. Ezek mind-mind pillanatképek. Mivel azonban minden egyes pillanatban más és más érzéskoktél van jelen bennünk, ezért minden egyes pillanatot egy „érzelem” szóval kellene jelölnünk, aminek pedig egyfelől semmi értelme, másfelől lehetetlen is volna. Ehelyett a szóban forgó élethelyzetekben megjelenő érzéseket fel kell deríteni, el kell különíteni és külön-külön megvizsgálni. És máris minden érthetőbb lesz. Ezért javaslom, ne használjuk, dobjuk ki az „érzelem” szót, mert csak kavarodáshoz vezet.

Ami a hagyományos értelemben vett érzések csoportját illeti, azt további alcsoportokra bonthatjuk.

- Az első ilyen alcsoport a szükségletjelző érzések csoportja. Ezek az érzések „mondják meg” számunkra, ha valamely szükségletünk nincs kielégítve, vagy éppenséggel ki van elégítve.

- A második ilyen csoport a rávezető érzések csoportja, amelyek azon kölcsönhatások kiválasztásában segítenek, melyek segítségével kielégíthetjük szükségleteinket.

- A harmadik csoport a stratégiai érzések csoportja. Ezek az érzések „utasítások”, „parancsok”, melyek azt mondják meg, hogy mit tegyünk egy adott szükséglet kielégítése érdekében.

- A negyedik csoport a taktikai érzések csoportja, mely azt határozza meg, hogy a stratégiai érzések parancsait milyen módon hajtsuk végre.

- Az ötödik csoport a technológiai érzések csoportja. Az idetartozó érzések a cselekvések konkrét, legalsóbb szintű kivitelezéséhez szükségesek.

- A hatodik csoport az állapotjelző érzések csoportja, melyek nevükhöz híven nem irányítanak, nem vezérelnek minket, csak kijelzik állapotunkat.

Ezek az érzéscsoportok természetesen mind együttesen vannak jelen bennünk, dinamikusan változnak, és nem csak a homeosztázis véletlenszerű melléktermékei, hanem életünk, létünk irányítói.

A harmadik csoport az első folyamodványa. Ahogy az előzőekben már említettük, a hangok érzések. Ha viszont a hangok érzések, akkor a hallott szavak nem mások, mint hangérzéssorozatok, a hallott mondatok pedig nem mások, mint hangérzéssorozatok láncolatai. Ebből következően gondolataink nem mások, mint a memóriánkból előhívott szavak, mondatok vagyis hangérzéssorozatok láncolatai. Azonban ez a harmadik csoport természetesen nem független az előző két csoporttól, velük szoros együttműködésben létezik.

A szavak kapcsán fontos megjegyezni, hogy a különböző szavakhoz, hangérzéssorozatokhoz különböző érzések kapcsolódnak. A legfontosabbak ezek közül a markerérzések. A markerérzések érzéseszencia-csomagocskák, melyek láthatatlanul kapcsolódnak a szavakhoz, és pozitív, negatív és semleges értéket vehetnek fel. Jó szemléltetik a markerérzés jelenlétét és minőségét a baszni és szeretkezni szavak. A köznyelvben mind a két hangérzéssorozat ugyanazt jelenti, de mégis más érzések tapadnak hozzájuk.

Nos, az emberek belső világa ebből a három érzéscsoportból tevődik össze. Ebből a csoportból a bejövő érzések és a hagyományos érzések alkotják az érzés alapú vezérlés síkját, míg az ezekhez szorosan kapcsolódó szavak birodalma alkotja a szimbólum alapú vezérlés síkját, természetesen annak figyelembevételével, hogy maguk ezek a szimbólumok, szavak is érzések, mégpedig hangérzések.

2.
Világok

Igen, bevallom füllentettem. Nincsenek világok, csak a VILÁG van. Vagyis mégis csak vannak világok, de ezek a világok nem függetlenek, hanem mind-mind részei az egyetlen VILÁG-nak.

Hogy a kedves olvasó pontosan megértse a látszólagos ellentmondást (és hogy ne süsse rám a notórius hazudozó bélyegét), egy picit el kell merülnünk a témában, és tisztázni kell néhány dolgot. (A továbbiakban a csupa nagybetűvel írt VILÁG alatt az egész világot értem.)

Az, hogy létezik a minket körülvevő kvázi független világ, mindenki számára világos. Ezt a világot kutatják a fizikusok, kémikusok, biológusok reggeltől estig és estétől reggelig. Hatalmas mennyiségű tudományos anyag gyűlt már össze e tekintetben. Azonban a VILÁG-nak van néhány olyan fontos tulajdonsága, amire most szeretnék külön kitérni. Ezért javaslom, hogy végezzünk el egy gondolatkísérletet.

Kezembe veszek egy szál piros rózsát, és megmutatom egy vénuszlakónak, aki – tételezzük fel – csak a röntgensugárzás tartományában lát. Majd ugyanazt a rózsaszálat megmutatom egy marslakónak, aki – tételezzük fel – csak az infra tartományban lát. Megkérdezem tőlük, hogy milyen színe van a rózsaszálnak. Én azt mondom, hogy piros, a vénuszlakó azt fogja mondja, hogy áttetsző, a marslakó pedig azt, hogy hideg. Kinek van igaza? Mind a hármunknak. És ez jól is van így, mert a VILÁG nem abszolút, hanem relatív. Figyelem: a VILÁG RELATÍV! Vagyis hogy milyen a VILÁG, az attól függ, hogy ki vizsgálja.

Ezt a tényt gyakran nem vették és nem veszik figyelembe a filozófusok, akik abszolút kategóriákban gondolkodnak, ami nem helyénvaló.

A következő, amit tisztáznunk kell, az az, hogy a minket körülvevő világtól nem vagyunk függetlenek, legfeljebb kvázi függetlenek.

A VILÁG különböző részei között meglévő kapcsolatok, kölcsönhatások nem egyformák, sem mennyiségi, sem minőségi tekintetben. Például egy almában meglévő kölcsönhatások sokkal intenzívebbek, erősebbek, sokoldalúbbak, mint például egy több száz fényévnyi távolságra lévő csillag és az alma között.

Mi, emberek kissé elkülönült részei vagyunk a VILÁG-nak. Mert ugyan testünk valamelyest elkülönül a környező világ-tól, de ez csak valamelyest van így. Ez egy látszólagos elkülönülés. Mert bizony például lélegeznünk kell. A levegő molekulái bejutnak a tüdőnkbe, de a bőrünkön keresztül is lélegzünk. És ugye ki tudná megmondani, hogy a bőrünk felületébe éppen belépő oxigénmolekula, vagy a tüdőnkön keresztül vérünkbe bejutó oxigénmolekula az adott pillanatban hozzánk tartozik-e, vagy a környező világ-hoz. Vagy a napsugár, mely pár milliméter mélyen behatol a bőrünk alá, hová is tartozik? Hozzánk vagy a naphoz? Vagy a hő, amit testünk kisugároz, hozzánk tartozik vagy a környező világ-hoz? Mi, emberek nem függetlenül létezünk a VILÁG-tól, hanem csak egy icipici része vagyunk a VILÁG-nak. Hiszen édesanyánk méhében az általa, a környező világ-ból felvett táplálék anyagából épül fel testünk, mely halálunk után szintén a környező világ-ba simul bele. „Emlékezz ember, hogy porból vagy és porrá leszel”. Kicsit olyan ez, mint mikor a forgószél felkavarja a port, kisebb-nagyobb portölcséreket alkotva, melyek aztán a szél elmúltával visszahullanak a földre. Vannak, akik ennél radikálisabban fogalmaznak: „Az élet csupán a halottak vakációja.”

A következő világ a mi saját világunk. Ahány ember, annyi világ. Mindenkinek van egy kis privát, csakis hozzá tartozó világa. Ugyan már! – kiálthat fel a kedves olvasó. Mi a fenéért lenne mindenkinek egy saját világa?! Mert nekünk, embereknek csakis az érzéseink léteznek, az a három érzéscsoport, amit az előbb felsoroltunk. Csakis az érzéseink segítségével vagyunk kapcsolatban a minket körülvevő világ-gal. Ez valójában nem teljesen igaz, mert olyan kölcsönhatások is vannak, melyek nem váltanak ki bennünk érzéseket, és ezért a számunkra úgymond nem is léteznek. De attól még léteznek. Például az UV-sugárzás nem vált ki bennünk semmiféle érzést, vagyis számunkra nem létezik, de attól még másnap észrevesszük, hogy valamitől leégtünk. De ez nem változtat a lényegen, a mi belső világunkban csakis azok a kölcsönhatások jelennek meg, amelyek érzéseket váltanak ki belőlünk.

A minket körülvevő világ folyamatosan létezik, viszont annak a ténynek, hogy a mi belső világunk érzésekből áll, az a következménye, hogy a mi belső világunk nem folyamatos, hanem töredezett. Tehát, ha mi nézünk egy rózsaszálat, akkor az a rózsaszál létezik a világunkban, de ha elfordítjuk a fejünket, és már nem nézzük a rózsaszálat, akkor az már számunkra nem létezik. Ami természetesen nem jelenti azt, hogy a rózsaszál a minket körülvevő világ-ban ne létezne.

A minket körülvevő világ és a mi belső világunk között az összeköttetés egyirányú. Vannak bejövő érzések, de kimenő érzések nem léteznek. Vagyis a mi belső világunkban a kölcsönhatások során keletkezett érzések segítségével leképződik a minket körülvevő világ, de ez fordítva nem igaz. A minket körülvevő világ-ban nem képződnek le a belső folyamataink, a minket körülvevő világ-nak halvány gőze nincs arról, hogy mi zajlik le bennünk, milyen érzések kavarognak bennünk. (Ez a tény sok pszichológusnak megkeseríti az életét.)

Ez valójában olyan, mintha mindenki egy kapszulába születne. Ez a kapszula olyan, mint egy egyszemélyes tengeralattjáró vagy űrhajó. Sem a tengeralattjárót, sem az űrhajót nem hagyhatod el SOHA, mert vagy összeroppant a víz és megesznek a halak, vagy mert a légüres térben kipukkadsz, és fagyasztott, mirelit husi lesz belőled. Persze valaki mondhatja, hogy ott vannak a búvárruhák meg a szkafanderek, igen ám, de egy búvárruha maga is egy egyszemélyes tengeralattjáró, a szkafander pedig egy egyszemélyes űrhajó. Szóval nyugodj bele, nem mehetsz sehova a saját világodból.