Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

ÖTÖDIK RÉSZ

HATODIK RÉSZ

HETEDIK RÉSZ

NYOLCADIK RÉSZ

KILENCEDIK RÉSZ

TIZEDIK EÉSZ

TIZENEGYEDIK RÉSZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Surányi Miklós

CSODAVÁRÓK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-620-1 EPUB
ISBN 978-963-559-621-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1929

a borító Surányi Miklós (1882 – 1936) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Több, mint egy tucat kisebb-nagyobb elbeszélés után most a Csodavárók című háromkötetes regényt adom az olvasó kezébe. Író és olvasó egymáshoz való kapcsolata olyan, mint a szerelmeseké. Sohasem állnak egymás mellett, mindig egymással szemben; sokszor összeszaladnak s pillanatokig azt hiszik, hogy tökéletesen átömlött egymásba a lelkük. Máskor megdöbbenve néznek maguk elé: Úristen, ki ez az ember és mit akar tőlem? Író és olvasó néha azt hiszik, hogy ismerik egymást; ám egy új könyv alkalmával már nem értik egymás szavát s kiderül, hogy azelőtt is mindent félreértettek, amiről közöttük szó volt. Utólag kételkedni kezdenek abban, amire azelőtt rá merték volna építeni egyetlen édes életüket.

Valamirevaló íróember minden új könyve alkalmával tele van félelemmel és kíváncsisággal. Vajon megismernek-e s megismerem-e őket, akik előtt olyan szent szemérmetlenséggel tárom ki lelkemet? Megtörténhetik, hogy ennél a találkozásnál már egyetlen ismerős arcot sem tudok felfedezni, de az is megeshetik, hogy akiket legjobb barátaimnak tartottam, elfordítják fejüket felőlem s köszönés nélkül megyünk el egymás mellett az utcán.

Ilyenkor, azt hiszem, legbecsületesebb, ha az író, aki végre is egyedül áll sokszáz vagy ezer olvasójával szemben, erőt vesz hiúságán s gőgjén, megszólít egyet az ismeretlen ismerősök közül s kimagyarázkodik. Például így:

Lehet, hogy te eddig minden jóindulatod, elnézésed s gyengédséged mellett tökéletesen félreértettél. Azt hitted - s jogod is volt hinni - hogy én egyszerűen meséket találtam ki a te mulattatásodra, szép, kerek meséket, amelyeket nagy türelemmel kiagyaltam, a művészi teremtés törvényei szerint gondosan megszerkesztettem, tetszetős formába öntöttem, némi csinos metaforákkal és más stílusdíszítményekkel, színes miniatűrképecskékkel, keretrajzokkal és iniciálékkal kicifráztam abból a célból, hogy két órán belül lebilincseljem érdeklődésedet, pihenőt adjak elmédnek, tapintatosan meghassalak, illedelmesen megkacagtassalak s a végén kibékítselek az erkölcsi világrenddel még hazugság és bohóckodás árán is, mint ahogy el is várhatod azt egy tisztességes buffalmacco-tól, mókamestertől, tollforgató mesterembertől.

Látod, én ezt megbocsátom neked. Viszont te meg nézd el nekem azt, hogy rútul rászedtelek és megcsaltalak mindazzal, amit eddig írtam. Először is bevallom, nem meséket, hanem életet írtam, abból is csak egy nagyon szűk és zártkörű társaság életét, azokét, akik véletlenül éppen körülöttem ténferegtek, akiket torkon ragadhattam - közöttük magamat is - hogy pőrére vetkőztetve, eléd vonszolhassam s előtted testét-lelkét kiteregethessem. Tudom, nincs kiábrándítóbb dolog, mintha az ember mesét vár és valóságot kap. Pedig ez megtörtént veled, mert különböző ravasz címek, szerkesztések, beosztások és elburkolások alatt voltaképpen eddigi összes írásaim egy és ugyanazon család életrajzát adták, azét a családét, amelynek szervezetében a Péterffyek, Grónayak és Domoszlayak vércseppjei cirkulálnak s most a Csodavárók-ban kiélik évszázados magyar életüket egész a mai napig, addig a napig, amikor te kezedbe veszed ezt a könyvet és megindulsz a vadgesztenye-fasorban az ő lépteik nyomán.

Bocsáss meg, kérlek, ha ezzel netalán elrontottam kissé illúzióidat. Ha őszinte akarok lenni, ezt nem is szántszándékkal tettem. Első könyveimben, sőt még a legutolsóban sem gondoltam arra, hogy valamiféle Rougon-Maquart vagy Comedie humaine-féle regényciklust írjak, írtam, ami éppen eszembe jutott, írni akartam meséket, hogy megríkassalak vagy megnevettesselek, mindössze egyben nem engedtem, abban tudniillik, hogy csak azt írjam, amit érzek, ami engem érdekel, amit irodalmi és művészi igazságnak vélek, amit megírni érdemesnek tartok, amit meg kellett írnom... - csak most vettem észre, de cseppet sem csodálkoztam azon, hogy mindig ugyanazokról s mindig csak a valóságot írtam.

Természetesen itt-ott egyet-mást elhallgattam, elfelejtettem vagy eltévesztettem. Némely dolgokat rossz helyre írtam, némely embereket összecseréltem. Látni fogod, hogy ebben a könyvben egyes dolgokra visszatérek, hogy kiigazíthassak bizonyos többé-kevésbé lényeges tévedéseket. Ez csak azt jelenti, hogy felülvizsgálatot tartottam lelkemben s beláttam, hogy a tökéletes őszinteség s a pontos történeti hűség többet ér a fantáziánál, mert az élet jobban komponál, mint én. Itt-ott sorokat fogsz találni, amelyeket a Péterffy- vagy Domoszlay-családról szóló egyéb írásaimban is olvashattál; ez csak azt jelenti, hogy ezek a sorok ott nem voltak helyükön s itt nélkülözhetetlenek az események és jellemek megértéséhez. Talán nemsokára eljön az idő, hogy eddig való életem egész működését új átdolgozásban, egységessé komponálva, a henye és felesleges részletek elhagyásával átvizsgálhatod. Akkor - engedd remélnem - helyeselni fogod eljárásomat.

Így beszélnék talán az olvasóhoz, ha egyáltalán szóba állna velem s mentegetődzéseimet elfogadván, hajlandóságot mutatna a Csodavárók elolvasására.

ELSŐ RÉSZ

I.

Az országútról kétszáz lépés hosszú vadgesztenyefasor vezetett a kúria főbejáratához. Péterffy András törvényszéki bíró 1904-ben a fasor miatt vette meg a schönbrunni sárgára meszelt öreg rokokó-kastélyt, amelyet egykor valamelyik osztrák főherceg építtetett. Az osztrák főherceg, aki Máramarosban medvére vadászott, három esztendőn át egy bécsi községi tanácsos leányát is el szokta vinni magával a vadászatokra; aztán megunta a medvét és lement Afrikába oroszlánok és egyéb nyomorult fenevadak közé; a vadászkastély üresen maradt és húsz éven át csak egy öreg erdész őrizte benne az idill emlékeit... Az öreg erdész néma volt, mint egy korhadt fatörzs; a máramarosi hegyek is némák voltak; csak a kis város lakói fecsegtek még sokat a főherceg szerelméről, amelyre őket a határon túl sárgálló duplatetős ház és az évről-évre lombosodó vadgesztenye-allée emlékeztette... A ház öregedett, teteje és zsindelyes kupolája megfeketedett, a vadgesztenyefák elterebélyesedtek, az utat felverte a gaz, a kerítés - két méter magas kőfal - repedéseit benőtte a moha, nagyon regényes, előkelő és titokzatos volt az egész s 1904-ben, amikor híre ment, hogy a kincstár eladja a kastélyt, Péterffy András sietve túladott a főtéren levő emeletes házán és megvásárolta a vadgesztenye-alléet. Mert az volt a fő. Talán akkor is megvásárolja, ha a fasorhoz csak egy öreg csőszkunyhó tartozik, olyan szerelmes volt egész életében városok végén, országutak szélén elképzelt alléekba, amelyek csendes, finom kis kúria bejáratához vezetnek nyílegyenesen.

Péterffy András kicsit átalakíttatta a kastélyt, a parkot rendbe hozatta, a főhercegi bútorokat kijavíttatta s beletelepedett feleségével és három gyermekével. Túlságosan tágas és pompás volt a ház; két cselédet és udvarost kellett tartani, hogy minden rendben legyen; nagy adót is kellett utána fizetni; de gyönyörű volt, télen meleg, nyáron hűvös a vastag falak miatt; a középen fekvő ebédlő valóságos terem; tükörfényes tölgyfaparkett és fából berakott, díszes mennyezet; faragott oszlopok; gyertyára készült remek bronzcsillárok; nehéz brokátfüggönyök; fény, kényelem, pazarlás hellyel, anyaggal, dísszel; a bíró nem bánta, hogy egész vagyona ráment a vásárra; kisvárosban, feleséggel, három gyermekkel azért megél a fizetéséből.

Péterffy András értette a módját, hogy kevés pénzből hogyan lehet úri módon élni. Még kis gazdasága is volt, amelyet a kastély parkja végén bérelt a kincstártól s azt a szomszéd oláh gazda felesbe megmunkálta. Tíz évig jóformán ki sem mozdult Máramarosszigetről. Nem költött semmire, csak amire múlhatatlanul szükséges volt. Emiatt zsugorinak tartották a nagy vacsorákat adó, lumpoló, politizáló, bálozó megyebeliek.

Nem is szerette senki. Személyét titokzatosság vette körül, mert hallgatag és zárkózott ember volt, a kis város élete pedig nyílt és titok nélkül való. Kis városban a házak földszintesek és az ablakok tárva-nyitva vannak. Mindenki benézhet és láthatja, mit esznek-isznak, mennyit költenek, mikor veszekednek és kivel csalják egymást a szomszéd ház lakói. A szavak áthallatszanak egyik kertből a másikba; a cselédek áthordják a családi élet legkényesebb intimitásait; nyitott könyv ott minden udvar, minden konyha és minden hálószoba; s ez a könyv a vidéki ember legkedvesebb napi olvasmánya. Péterffyék gyanús népség voltak, mert az ő könyvüket erős kapcsok zárták le és még cselédeik sem tudtak mit mesélni a könyv tartalmáról.

Úgy látszott, hogy békességben és szeretetben élnek, bár a bíró kissé zsarnoki módon uralkodik asszony és gyermekek felett s az asszony hang nélkül engedelmeskedik. Ez is gyanús dolog, mert nyilván azt jelenti, hogy a férjnek oka van basáskodni és az asszony tudja, hogy neki miért nem szabad kinyitni a száját. Péterffyről ugyan mindenki elismerte, hogy jó és igazságos bíró; puritán és büszke férfiú; vallásos és erkölcsös ember, de ezeket a tulajdonságokat nem az erény, hanem a nagyképűség, zordság, pedantéria és gőg számlájára írták... Pozőr - ezt a szót gyakran lehetett hallani, ha a bírót jellemezték. És még valamit: a bibliás ember.

Péterffy András kálomista volt és szabadelvű. Politikában, egyházi, irodalmi és erkölcsi dolgokban a kálomista Tisza István híve, aki akkor a parlament vezére s a kormány feje volt. Tisza gróf volt a máramarosszigeti református egyház és a jogakadémia főgondnoka is, de András látta el a gondnoki teendőket mind a két helyen. Két fiával együtt minden vasárnap ott ült a templomban s buzgón énekelte a zsoltárokat; az asszony, meg a lánya ezalatt a katolikus templomban imádkoztak, mert András tőlük is megkövetelte a buzgóságot.

Ez sem tetszett a kisvárosiaknak, akik között csak kétféle ember találtatott: az egyik vallástalan volt, a másik túlbuzgó. Az előbbi lenézte a bíró puritán hitbuzgóságát, a másik megrótta, hogy református létére feleségét és leánygyermekét más hiten hagyja, sőt ápolja lelkükben a Rómához hű vallásosságot.

Azt sem értették meg, hogy ez a szigorú bíró, ez a kálomista kurátor, ez a puritán presbiter egyúttal hiú és elegáns világfi, bajuszát borotváltatja s feleségét is finoman és drágán öltözteti. Mi ez? E mögött is sötét titok lappang, talán valami bűn, vagy a férfi, vagy az asszony rejtett életében. Kisvárosi emberek szemében a testi kulturáltság mindig gyanúok a lélek szennye és elfajultsága irányában.

Péterffy, a bibliás ember, aki szeretett idézni az ó- és újszövetség írásaiból, hiába volt puritán és makulátlan: Máramarosszigeten képmutatónak tartották, ki igaz egyéniségét elnyomja, hogy Tisza István és a kálomista kormánykörök rokonszenvébe hízelegje magát. De nemrég egy nagy és az egész világon feltünést keltő főtárgyalás vezetésével őt bízta meg a tábla elnöke, bizonyára a kormány kívánságára. Akkor az újságok, nemcsak a budapestiek, hanem külföldi világlapok is, szinte naponként közölték a nevét. Képeslapokban megjelent az arcképe, Máramarosszigeten bécsi és berlini újságírók jártak és magasztaló cikkeket írtak lapjaiknak a nagyszerű bíróról, aki az eretnek-pör főtárgyalásánál Európa szeme elé tárta a pánszláv veszedelmet. Csak a pánszláv veszedelem fenyegette akkor az európai egyensúlyt, semmi más. Az újságírók nagyon féltették az egyensúlyt s a máramarosszigetiek büszkék voltak, hogy azt ők mentették meg. Emiatt akkor sokan kibékültek a képmutató Péterffy Andrással.

Úgy kezdődött a dolog, hogy a rutén falvakban titokzatos hithirdetők bukkantak fel, szelíd és kenetes szavú istenes férfiak; Krisztus-szakállú szerzetesek az athoszhegyi kolostorból; orosz pópák parasztruhában, jámbor zarándokok, keresztekkel, olvasókkal és imakönyvekkel. Betértek a rutén viskókba, télen, zimankós időben, amikor a paraszt összebújik a háza népével, cselédségével, tehenével és birkájával egyetlen meleg, dohos és gőzölgő levegőjű szobában és pálinkát iszik, tokányt és hagymát eszik és téli álmot alszik, mint a medve. Ott nyüzsög egymás mellett és egymáson apa, anya, fiatal leány, erdőirtó legény, sógorasszony és vő, menyecske a szomszédból, vőlegény és menyasszony, tízéves gyermek és aggastyán a tűzhely körül és mesét mond, imádkozik, vagy káromkodik és bódítja magát rummal és gabonapálinkával. Ide köszöntött be az athoszhegyi barát és hirdette nekik Krisztust, az orosz Krisztust, akinek a cár a helytartója. A rutén paraszt megszerette a sovány, sápadt, dadogó beszédű, lengő szőke hajú, rút orosz szerzetest. Összehasonlította a maga előkelő, fényes, selyemreverendás, magyarbeszédű papjával, akit az urak taníttattak Ungváron vagy Munkácson, aki zongorázik és selyemben járatja leányát és feleségét, aki drága pénzen méri a keresztelőt, esküvőt és temetést s aki oly messze, pompás, fényes úri magasságban trónol fölötte, mint a főispán vagy az erdőigazgató. Nem lehet az igaz Isten igaz papja az, - gondolták, - aki olyan gőgös és szigorú fenséggel jár a nagyvilágban és a szegény népet csak korholja, szégyenli és zsarolja. Az athoszhegyi szerzetes, íme, közöttük él, velük eszik, alszik, szívszaggatóan énekel és nem veti meg a bűnöst és a részeget, mert maga is részegségben és bűnben tisztul meg, megostorozza magát és meztelen testét odatartja testvéreinek, hogy azok is ostorozzák.

Bűn és vezeklés, - ezt a két szót jajveszékelték azóta a rutén falvakban és vétkeztek és vezekeltek olyan kétségbeesett dühhel és szenvedéssel, hogy fájdalom volt nézni. Egész falvak felkerekedtek, térden csúszva vonszolták magukat a templomba és ott meztelen testüket véresre verték. A lelkészek riadtan szaladtak a szentségtörők közé és szétkergették őket. Akkor templomot csináltak istállókból s az erdei favágók kunyhóiból. Leitták magukat, letépték egymás testéről a ruhát és meztelenül fetrengtek a havon. Fiatal fiuk öreg asszonyok testét ostorozták, vén emberek ifjú leányokat véresre markolásztak, egymáson henteregtek férfi és nő, szomszéd és testvér és idegen zarándok, mind meztelenül, véresen, gőzölgő és didergő, félig megfagyott testtel, s beszennyezték magukat és egymást, mint a disznók, amelyek ott röfögtek köztük a kunyhóban, míg kéjtől és fáradtságtól kimerülve, eszméletlenül le nem zuhantak a földre, egymásra és a barmokra, véres és pálinkás tócsákba, emberi és állati hulladékokra.

A ragály faluról-falura terjedt s mindenhol az orosz Krisztus és az orosz cár nevében folyt ez a szomorú orgia. Eleinte a selyemreverendás rutén pap próbálta észre téríteni őket; kinevették, kigúnyolták és kiátkozták. Aztán a csendőr és a szolgabíró; kikergették őket a faluból; végre összefogdosták a zarándokokat, az istenes embereket, az athoszhegyi szerzeteseket és lecsukták őket. A vizsgálóbíró kinyomozta, hogy orosz pénzen politikai célból csinálták ezt a felfordulást. A főtárgyalási elnök, Péterffy András nagy-orosz propaganda rémregényét bogozta ki a per szövevényéből. Az egész megye, az egész ország, az egész szláv világ lázas izgalommal leste a hónapokig tartó főtárgyalást... A falvakban imádkoztak és siránkoztak a rutén parasztok és rémülten bujtak sötét és gőzölgő levegőjű odvaikba, szentképeik, érmeik, imakönyveik, mécseseik, teheneik, birkáik és sertéseik, teherbe esett lányaik, megfertőzött feleségeik, véresre korbácsolt részeg öregasszonyaik és orosz Krisztusuk mögé. De a csendőrök már nem bántották őket; abbahagyták a nyomozást; a főtárgyalás elnöke enyhe büntetést mért a lázítókra; mindenki sajnálta az együgyűeket, félkegyelműeket, a megalázottakat és meggyalázottakat, akik sírtak és imádkoztak a vádlottak padján...

Ez volt a nagy per, amely Péterffy András nevét végighordta akkor egész Európán. A bíró maga, élete legkeservesebb megpróbáltatásának tartotta ezt, de a kis városban lassankint megsokallották a dicsőséget, amely együtt járt a megpróbáltatással. Ünnepelték, de irigyelték és féltek tőle. Titokzatos és nagyzási mániában szenvedő ember! - ez volt róla az általános vélemény a nagy per lefolyása után.

Péterffy pedig tíz év óta ki sem mozdult Máramarosszigetről és egész társadalmi élete abból állt, hogy esténként egy órát a kaszinóban töltött, ott félrevonult és újságot olvasott, vagy csendesen elbeszélgetett a főispánnal és az erdőigazgatóval. Aztán elköszönt a társaságtól, amely vacsora előtt még rövid, de heves ferblicsatát vívott. Amikor elment, megjegyzéseket tettek a távozóra. Megállapították, hogy unalmas ember, de nagy jövője van, törvényszéki elnök akar lenni, vagy főispán, ami ugyan csak akkor volna érthető, ha a schönbrunni sárgára festett duplatetős kastélyon kívül még néhány száz hold földje vagy néhány ezer hold erdeje is volna.

Este nyolc órára mindig hazakerült. Megvacsorált, gyerekeit kikérdezte feladataikból, jelen volt az apróságok lefektetésénél, végighallgatta az esti imádságukat és ezekkel a szavakkal búcsúzott el tőlük:

- Most forduljatok a fal felé és aludjatok Istenke nevében.

A gyerekek még csipogtak kicsit, mint fészekbe jutott álmos madárfiókák s aztán a ház elcsendesedett.

A bíró magára maradt a feleségével. Tizenegykor ők is lefeküdtek...

*

A bíró felesége magas, izmos, ruganyos, karcsú és duzzadó egészségű asszony volt, akinek teli melle, keskeny bokája és kicsiny lába magára vonta a férfiak tisztátalan tekintetét. Máramarosban azt mondták róla, hogy fejedelmi termete van, A fejedelmi termeten mindenkinek rajta ragadt a szeme, de azt már nem vették észre, hogy ezt a fejedelmi termetű hölgyet finom kicsiny fej, tejfehér arc, szelíd barna szem és széles, de gyermekesen ívelt száj szelídíti édessé, gyengéddé és kissé jelentéktelenné. Azt sem, hogy mindig ijedten néz maga körül, mint aki állandóan bizonytalan: vajon nem tett-e valamit az ura kedve ellenére? Megszokták, hogy mindig félénken beszél és szégyenlősen nevet, mert valószínűleg nagyon tart az ura kritikájától; hogy minden második szava ez: András; mindenben az urára hivatkozik, mintha ő csak annak szerény és alázatos szócsöve volna. Néhányan csodálkoztak, hogy ez a nagy darab, kívánatos és hódító asszony milyen ügyességgel tudja összezsugorítani egyéniségét férje vékony, hajlott, törékeny alakja mögé. Bizonyos, hogy soha fejedelmi termetű hölgy nem elégedett meg olyan parányi helyecskével a fizikai és erkölcsi világban, mint ő. Mindenki tudta, hogy nagyon szereti az urát, sőt ami ennél sokkal több, hogy még mindig szerelmes belé, három gyermek és minden gond, unalom és hétköznap után. De azt senki sem gyanította, hogy ez az alázatos és ijedtszemű asszony álmában vagy önfeledt ábrándozásai közben el tudja képzelni, hogy minden másképpen is történhetett volna. Hogy például sem ezelőtt tizenhét évvel, sem később, nem találkozik soha Péterffy Andrással, a fiatal albíró nem kéri meg kezét s ő operaénekes vagy zongoraművész lesz, autója és jachtja van, a világot járja és Kairóban tölti a telet amerikai milliomosokkal. Mindebből senki sem gyanított semmit, mert Ágnes mindössze csak arról panaszkodott néha, hogy sohasem mozdulnak ki Máramarosból. Hogy tizenhét esztendő óta - nem számítva a nászutazást - András nem vitte sehová, még Budapestre sem. Talán ezért is érzett olyan fájdalmas vágyódást a nagyváros után. Ha esténkint, mikor a gyerekek lefeküdtek, odaült a kandalló mellé és pesti újságot olvasott, egészen elsüllyedt a titokzatos és idegen világ csodálatában. Szemében minden apró újságbanalitás - színházi kritika, bálitudósítás, gyilkosság, botrányok, szerelmek, reprodukciók a hét szenzációs eseményeiről - minden hírecske külön-külön értéket kapott, felért egy-egy Dosztojevszkij- vagy Balzac-regény érdekességével, ragyogó és buja színielőadás a forró és örvénylő élet távlatában, amelyben minden titokzatosan szép, ahol még a bűnnek is misztikus varázsa van, fülledt, tikkadt nagyvárosi élet varázsa, sűrű és forróvérű légkör lidércfénye, amely ellenállhatatlan vonzóerővel hat a fantáziájára.

Ágnes nyilván unatkozott, de inkább meghalt volna, semhogy bevallja ezt a gyengeségét. Tulajdonképpen tökéletes színlelővé vált, de ezt a színlelést jóhiszeműleg és meggyőződésszerűleg csinálta. Ha ezért valaki elítélné őt, akkor el kellene ítélni minden erényes embert, aki ösztönös bűneit elnyomja a jóság és tisztesség kedvéért. Akkor minden szent színlelő, mert meg tud birkózni a lélek és test zabolátlan szenvedélyeivel.

Ágnes sohasem tudta megszokni és megszeretni ezt a felvidéki és keleties várost. Hivatalnokaival, bíráival, magyar és osztrák katonatisztjeivel, református eklézsiájával, selyemreverendás, világias rutén lelkészeivel és szakállas oláh papjaival mindig olyannak látta Máramarosszigetet, mint valami nyugati hatalom távoli gyarmatának egzotikus székhelyét, amelyben a bennszülöttek, sápadtképű, ritkaszakállú, szőke zsidók, fehérbundás, dülöngő járású oláh és rutén parasztok nyelvét nem értette, szagát nem állhatta és lelkét nem ismerte. Tizennyolcéves volt, amikor férjhez ment Péterffy Andráshoz s leánykorát külföldön töltötte. Anyját nem ismerte, Apját csak ünnepeken látta, Zürichben, Lausanneban vagy Grácban, mostohabátyjával csak azóta találkozik néha, amióta asszony. Ezen a két emberen kívül alig ismer valaki a népes Grónay-családból... ha ugyan elmondhatja, hogy apját és bátyját valaha is igazán ismerte. Apja, Grónay Mátyás, fenn a hegyek közt, a Suliguli forrás mellett, szinte ember nemlakta rengetegben, havasi fakastélyban lakott; legendákat hallott róla sokat, valóságot alig többet a semminél. Bátyja tíz évvel volt idősebb, mint ő; Barnabásnak hívják; Barnabás ötéves volt, mikor az édesanyja meghalt; apja aztán még egyszer megnősült, feleségül vette az állami erdőkerülő leányát: meghalt az is, szegény, amikor a kislánya született. Ezt a kislányt Ágnesnek hívták, - s Ágnes még fényképet sem örökölt tőle, úgy kellett magának kitalálni egy szép, ijedtszemű, karcsú és daliás mamát, akire rágondoljon árvaságának elérzékenyedett pillanataiban. Édesapja szép, nagy darab, vidám, de titokzatos és furcsa ember volt. Virtuóz zongorista, nagyivó, duhaj, de nyugtalan szellemű és emberkerülő. Azt mondják, hogy világfürdőt akart csinálni Suliguliból, amelynek vizét minden betegségre csodatévő orvosságnak tartotta. Egész életét építkezésben, forráskutatásban, tervezgetésben és álmodozásban töltötte el az ő Suligulijában. Értett a mérnöki és vegytani tudományokhoz. Fiából, Barnabásból is mérnököt nevelt s Pesten a műegyetemre járatta. Egész életében várta a csodát, hogy egyszer angolok vagy amerikaiak jönnek oda a havasokra, megvizsgálják a forrást és ontják a dollárokat s világfürdőt építenek az őserdőben. De az angolok nem jöttek s a csodaváró Grónay vagyona elúszott. Tönkrement és mindenét elárverezték. Ágnes akkor még gyermekleányka volt, Barnabás pedig, kész mérnök létére, felcsapott újságírónak.

Apa és fiú pedig sohasem szerették egymást, mert sohasem tudták egymásnak megbocsátani, hogy annyira egyformák voltak. Mindegyikük csak a hibáit látta a másiknak s a hibákat ellenszenvesnek és tűrhetetlennek találta, mert azokban, mint torzítva nagyító tükörben, saját magát látta. Az apa szép vagyonnal kezdte és mialatt nyakára hágott a birtoknak, bizonyos előkelőséggel és fénnyel leplezte közönséges szenvedélyeit és esztelen szeszélyeit. A fiú már szegényen kezdte s benne a zseni és kalandor, a gőgös nagyúr és a falusi korhely, a robusztus paraszt és az érzelgős művész, a fantaszta költő és a fantaszta gépészmérnök groteszk és szánalmas ellentmondásokban jelentkezett. Benne mintha minden jó és rossz, minden szép és rút, minden rend és kuszaság egy fokkal továbbfejlődött volna. Az apa, szép, szálas, barnaszemű, ritkahajú, délceg férfiú volt, a fiú két méter magas, vállas, villogó, feketeszemű, kopasz, nehézkes óriás. Mély basszusa rekedt és színtelen volt, a mozdulatai bizonytalanok és félénkek, mint egy gyermekéi. Óriási gyermek, zseniális és együgyű és magamagával tehetetlen.

Az apa, ahogy tönkrement, kibérelte a verchovinai postajáratot; egy esztendő múlva azt is ki kellett adnia a kezéből. A következő évben valamelyik budapesti fegyvergyár vadászszakértője lett, majd egy fűszeressel együtt kis szatócsboltot nyitott. Volt néhány haszontalan, de ötletes találmánya. Savanyúvizes palack, dugó, szűrőkészülék, önműködőleg záródó hamutartó, benzines gyújtó és más effajta jelentéktelenség. De volt egy örök álma is a lelkében szunnyadó műkedvelő vegyésznek: a központi hűtőkészülék, amely ép úgy látja el a házakat tetszés szerint szabályozható hideggel, mint a központi fűtés meleggel. Ezt is a Suliguli ásványvíz kezelése közben találta ki, mert fontos volt neki, hogy a víz hőfokát alacsonyan tartsa a töltés és dugaszolás alatt. Szabadalmat kért rá, de nem kapott Magyarországban. A többi európai államban és Angliában sem. De mégis ez volt az a hatalmas illúzió, amely fenntartotta benne az életerőt. Kivándorolt Amerikába, hogy ott a hűtőkészülékkel milliókat szerezzen dollárokban. Az útiköltséget a veje adta Grónay Mátyásnak. Azóta mit sem tudnak róla.

Barnabás, a fiú, akkor végezte el a technikát és az elektromos szakon bámulatba ejtette tanárait elmés kísérleteivel. Nagy jövőt jósoltak neki. Az automobilizmus még gyermekkorát élte, de a fiatal műegyetemi hallgató papíron már Diesel-motorral helyettesítette a benzinmotort és nyersolajjal hajtotta az automobilt. Papíron. De a kilátások, amelyek ebből az elgondolásból papírra vetődtek, szédületeseknek mutatkoztak. Barnabás abból indult ki, hogyha az óceánjáró hajók és a lokomotívok sikerrel használják a nyersolajat, mint hajtóerőt, ez a gépkocsit is mozgásban tudja tartani. A nyersolaj sokkal olcsóbb, mint a benzin, a gépkocsi üzemköltsége ezáltal lecsökken s aki Diesel-motorokkal szereli fel az automobilt, az milliomos lesz.

A találmány azonban csak papíron maradt; egyrészt, mert túlságosan merész volt az elgondolás, másrészt, mert Barnabás naponta csak fél órán át volt feltaláló, egyébként csapszékekben és kávéházakban korhelykedett. Testének óriási méreteivel arányban óriási volt lelkében a duhaj mulatozási vágy, a könnyelműség és az élet vad, mohó, szilaj szeretete. Nem is kapott oklevelet, a tanárai sajnálták, de lemondtak róla. Barnabás elzüllött - ezt a rövid búcsúbeszédet mondták el fölötte és a gépkocsira szerelhető Diesel-motor felett.

Barnabás ekkor felcsapott írónak. Pesten nem boldogult, Kassán kapott kis hivatalt és megjelent az első verskötete. Ez volt Barnabás egész élettörténete, mert tizenkét év óta ugyan tömérdek városban megfordult, tömérdek baj és csalódás érte, tömérdek vers és találmány született meg agyában, de mindezek csak változatok voltak az egy és örök témára, amelyet a műegyetem tanárai ebben a sírfeliratban foglaltak össze: Barnabás elzüllött.

Tízévi kóborlás után visszavágyott oda, ahol gyermekkorát töltötte, a Suliguli forrás körül susogó sötét, bólongató fejű, óriás tölgyek és örökké zöld, égremeredő fenyőfák közé. Az apja fából épült kastélya még állt; ember nem, csak baglyok és sasok, meg kemény zivatarok és téli fagyok elől menekülő szarvasok és vadmacskák lakták; néha egy-egy pásztor is odamenekült jeges esők, meg hófúvások elől. A kastély magasan állt a völgy felett, széltől védett katlanban, amely olyan volt, mint benyomott tetejű csúcsos oláh süveg: tölcsér a hegycsúcson. Suliguli akkor már egy Rosenthal nevű fiatal zsidó fakereskedő birtokában volt; Rosenthal előzékenyen átengedte neki a bagolyvárat s Barnabás abban remetéskedett... új találmányának elméleti megszerkesztésén dolgozott és regényeket, meg verseket írt. A regények idegen név alatt, mint fordított művek jelentek meg pesti kiadóknál, mert így nagyobb volt a kelendőségük. A találmány nem jelent meg sehol és nem jelent meg soha, pedig Rosenthal úr a kísérletekhez apró pénzbefektetéseket sem tagadott meg. Alul a völgyben volt a Müller-féle üveghuta; oda járt be Barnabás és ott folytatta kísérleteit a hajlítható, törhetetlen és golyóálló üveg előállítása körül. A találmány a svájci Müller Franznak is nagyon tetszett. Papíron, sőt lombikban is kész volt az egész. De mire a nagyban való gyártás kipróbálására került volna a sor, Barnabás elkészült egy új, kétkötetes utópista regénnyel, amelynek címlapjára ausztráliai író nevét írta, akit még nem ismernek Európában. A regénnyel elutazott Pestre, eladta és árán jegyet vásárolt egy olasz kereskedelmi hajóra, amely négy hónapig járja a Földközi tengert s a spanyol és francia partokat.

Ebből a családból származott a bíró felesége, Grónay Ágnes, a fejedelmi termetű, gyáva és gyámoltalan asszony, Grónay-vérével való örökös hadakozásában a leghűbb feleség és legönfeláldozóbb anya, mint ahogy sírja felett a márványkereszten majd nyilván olvasható lesz.

Ágnes Svájcban nevelkedett, de a Zürichi tó mellett nem készült semmiféle gyakorlati életpályára; diplomát nem szerzett, festeni, zongorázni, kézimunkázni nem tanult meg többet, mint amennyi védhetetlenül ráragadt a tanuló órák alatt. Volt azonban egy titkos vágya, amely sokszor az egzaltáltság szélére sodorta kedélyét. Író akart lenni. Folyton írt. Verset, regényt, színdarabot, mindent, akárcsak bátyja, Grónay Barnabás. Sohasem tudta meg, hogy van-e tehetsége, mert mindent szemérmesen elrejtett. Később, tizenhétéves korában belefogott az Életem Könyvébe, - ilyen címet adott naplójának, - amelybe napról-napra belejegyezte gondolatait és élményeit. Társnői kinevették érte; ők inkább éltek, cselekedtek és felejtettek, szerettek, némelyik többször is és néha a katasztrófa határáig, de azt is elfelejtették. Ágnes érezte, hogy ez a szenvedélye kissé nevetséges. De ragaszkodott hozzá, mert ebben élte ki életét, amely a naplóban tele volt bűnnel és bűnhődéssel, de a valóságban csendes, biztos és mocsoktalan maradt. Amikor András megkérte a kezét, megmutatta neki naplója köteteit és felszólította, hogy olvassa el. András kinevette. Csak azt lesz jogom elolvasni - mondta - amit ezentúl írsz. Ágnes nem erőltette. Boldog volt, hogy naplóját nem kell abbahagyni.

Azóta is minden esztendő meghozta a maga naplókötetét, de András sohasem kívánt azokba belepillantani. Addig vagyok boldog ember, amíg nem vagyok kíváncsi a feljegyzéseire, - gondolta magában és András mindez ideig boldog ember volt. Ágnes eleinte minden szót azzal a gondolattal írt le, hogy azt András egyszer elolvassa; később, amikor látta, hogy erre nem kerül sor, sokkal szabadabban és őszintébben kezdte titkos gondolatait is feljegyezgetni; most már, hogy tizenhét év alatt egyszer sem kérték a naplóját, sokszor beteg vágy fogta el, hogy olyanokat írjon bele, amelyek megsemmisíthetnék nemcsak boldogságát, de talán az életét is. Megtörtént, hogy le is írta, olyankor keze reszketett és majdnem elájult az izgalomtól arra a gondolatra, hogy most, ebben a pillanatban betoppanhat András és nem is rossz szándékkal, csak úgy önfeledten föléje hajlik és szórakozottan elolvassa az utolsó sorokat. És azt olvasná abban:

“...Ma asszonyzsúr volt az alispánnénál. Én délután hat órától nyolcig Irénnel sugdostam egy sarokban, aki elmondta házasélete intimitásait. Égnek meredt minden hajamszála. Hát ilyen a szerelem? És András minderről semmit sem tud? Vagy csak velem szemben adja a tudatlant? Vagy neki talán nem is volt legényélete? Ezt szerettem volna Iréntől megkérdezni, mert ő mindent tud és mindenkiről mindent. De szentségtörésnek vettem (vagy talán csak féltem?) András nevét kiejteni abban a szörnyű lelki orgiában. Irén másokról is beszélt. Ő minden asszonynak tudja legtitkosabb bűneit, leánykori flörtjeit és házasságtöréseit. Borzasztó dolgokat hallottam. Ha csak a fele igaz - és úgy érzem, hogy igaz - akkor az egész város egy undorító nyilvánosház - hogy el ne felejtsem, Irén még azt is tudja, hogy a nős emberek közül kik járnak téli esték sötétjében a város végén levő örömtanyákra. A szeme pillantásával egymásután rámutatott a zsúron lévő hölgyekre. Ez már leánykorában továbbment a csókolózásnál; azt az ura kétszer meg akarta fojtani, mert megtudta, hogy katonatisztekkel mulatott Pesten; amannak (a város egyik legbüszkébb dámája) féltucat szeretője volt: orvos, két katonatiszt, országgyűlési képviselő, szolgabíró és fiatal jogász. A szolgabíró egyébként minden kávéházi felírónőbe szerelmes, kétszer ittas állapotban felvágta ereit egy-egy ocsmány bestiáért. A vármegyeházával szemben van a legénylakása. Nézd - súgta Irén - az ittlevő hölgyek közül (negyvenen voltak) tizenöt asszonyról tudom biztosan, hogy megfordult ebben a legénylakásban. A szoba ajtaján van egy lyuk és a szomszéd szobában lakik az uram hivatalszolgája. A hivatalszolga, felesége, az asszony erdészbátyja, a férj sógora, sokszor négyen-öten fölváltva lesték az ott lefolyt jeleneteket. Nekem a feleség mondta el, aki vasalni jár hozzám. Másnak is elmondta s itt mindenki tud mindenkiről mindent, de valami szent szövetség alakult ki a házasságtörő asszonyok között. Itt mindenki tiszteli és utálja egymást, de mindenki csak a másikat tartja ringyónak. Én végignéztem az asszonyokon és - rettenő még csak leírni is - nem tudtam megvetni őket. Sőt úgy néztem rájuk, mint a koldus a milliomosokra. Ezek legalább tudnak valamit az életről és gazdagok, ha másban nem, a bűnben. Én nem szeretnék vétkezni, de bevallom, nem gyűlölöm, hanem csodálom és szinte szeretem a bűnt. Már az is kimondhatatlan kéj: a mások meleg iszapjában henteregni. Édes, imádott, egyetlen András, te egyet elhibáztál. Látod, az élet úgy volna gyönyörű, ha mi ketten, tiszták és szemérmesek, hűek és tántoríthatatlanok, magunk között, mi ketten, igen, mi ketten egymásban a bűn minden édes rettenetességét megízlelnénk...”

Ilyeneket írt Ágnes az Élete könyvébe és emiatt sokszor véresre gyötörte magát a lelkiismeretfurdalásban. De nem semmisítette meg a szörnyű lapokat, sőt folyton fokozódó izgalommal várta, hogy András azokat egyszer elolvassa. Hogy mi történik akkor, nem tudta elképzelni. Talán belepusztul ő is, András is... de talán - hisz ő csak gondolatban romlott, tettekben makulátlan - talán valami csoda történik, életük kifordul a tengelyéből és egy viharos, gyötrelmes, pokoli meglepetésekkel teli új szerelem gyullad ki érzékeikben.

Ezek a hangulatok nyomban feltisztultak, ha András komoly, szép arcára nézett. Ha este nyolc órakor a ház ura belépett a kapun, Ágnes finom, előkelő arca megszelídült, szelíd barna szeme jóságos és gyermekes tisztaságban felragyogott és ura elé szaladt, hogy csókkal üdvözölje.

Aztán megvacsoráztak és lefektették a gyerekeket. A ház elcsendesedett. És tizenegyre ők is lefeküdtek.

Elalvás előtt Ágnes azon gondolkozott, hogy a budapesti újságok a perifériákat miért emlegetik mindig úgy, hogy a “romlatlan vidék”?

II.

Így volt ez tíz-tizennégy esztendő óta majdnem mindennap, de ma minden máskép történt. Ma a gyerekek is tovább maradnak fenn, apa, anya meg még éjfélkor is fel-alá járkáltak a kivilágított ablakok mögött. A család apraja-nagyja reszketett az izgalomtól. Amikor a kisebbeket, a tizennégyéves Pétert és Évát, akik ikrek voltak, bekergették a gyermekszobába, a legidősebb, a tizenhatéves István, hosszú előadást tartott nekik a római régiségtanból. A szabin nők elrablása különösen felizgatta fantáziájukat és Péterke fogadalmat tett, hogy ha Róma környékén esetleg megismétlődnék ez a barbár merénylet, ő Évikét az élete árán is megvédelmezi.

Éva csintalan mosollyal kérdezősködött:

- Hát ilyesmi még most is lehetséges?

Péter kérdően nézett a bátyjára, aki kissé zavarba jött, mert ő a római szokásokat csak a reneszánszig ismerte. Néhány pillanatig gondolkozott és aztán kijelentette:

- Az erkölcsök azóta lényegesen megszelídültek, de a déli népek temperamentuma ma is sokkal zabolátlanabb, mint, teszem, a skandinávoké.

Erre mind a hárman elaludtak.

A szülők is Itáliáról beszélgettek, mert holnap délután három órakor az egész család vonatra ül és hathetes útra indul a kék olasz ég alá.

Éjfélig csomagoltak, rendezgettek és éjfélkor Ágnes is lefeküdt. Közös hálószobájuk volt, szerelmes polgári házastársak régi szokása szerint. Csak éppen a két ágy nem volt egymás mellett, hanem a nagy, színes üvegablak mellett jobbra-balra, két félkörös falmélyedésben, mindegyik külön alkóvban, amelyeket brokátfüggöny - főhercegi műkincs - gazdag drapériája tett puha kis fészekké.

Ágnes kinyújtózkodott az ágyban és lehunyta a szemet. Arra gondolt, hogy holnap vagy holnapután meglátja a Péterffyeket, mert útközben néhány napot Budapesten töltenek, hogy a gyerekek megismerjék a várost. Most már Gyula bácsi is ott él a család krónikása, a genealógus, akivel évek óta sűrű levélváltást folytat. Ki fogja vallatni. Elkéri tőle családtörténelmi munkáját, amelyen tíz év óta dolgozik. Istenem, mennyi féltve őrzött, elfelejtett és letagadott, régen is csak fülbe súgott, vagy csak papoknak meggyónt, főúri szalonokban becsületszó alatt továbbadott regényes adat lehet az ő kéziratában! Micsoda bánya! Mennyi hősi kaland, nagyúri bűn, szerelmes botlás, nagylelkű tett és kicsinyes szándék, gyerekes hóbort és ostoba rögeszme lehet a bánya fenekén! Oh, ha ő egyszer leszállhatna abba a bányába! A Péterffy-Grónay családnak, amelyben oly sok az összeházasodás, viharos múltja van, csak eltitkolják, mert restellik a hiú és szégyenlős utódok. Gyula bácsi egyszer azt írta neki: a Péterffy-család olyan, mint a tenger: szélességében és mélységében végtelen óceán; én el tudok igazodni ezen a roppant vízen, amelynek sem előttem, sem a hátam mögött nem látom a partját; felülete sima, mint a tükör és mozdulatlan, mint a Holt tenger tükre; sűrű és nehéz ez a víz, egy-egy kis szellő meg sem tudja fodrozni, csak a legnagyobb viharok alatt vet hullámokat, de akkor a hullámok az egekig csapnak. Azonban a mélyben, a tenger fenekén állandóan dúlnak a viharok. Ott egy elsüllyedt világ nyüzsög és én le tudok szállni a mélybe is, de nem akarok lerángatni oda senkit, mert senkinek semmi köze a mi életünkhöz.

Hát a családtörténetben nem lesz szó effajta viharokról, sajnos. De neki Gyula bácsi bizonyára elmond egyet-mást. Óh, minden Péterffynek megvan a maga regénye, csak neki olyan untató és üres az élete! Most azonban elutazik Olaszországba. Belenéz a világ, a nagy élet, a szépségek és bűnök ragyogó panorámájába egy kis titkos kémlelőn keresztül, az ura háta mögül és hálókocsi, képek, szobrok, régi paloták, tenger, kék égboltozat, milanói Scala, római húsvét, mindezek izgató elképzelése közben úgy érezte, hogy na, most nyílik meg számára a csodák kertje s most kezdődik az ő igazi élete.

Ágnes felemelkedett és tekintetével az urát kereste. Széles és fehér válláról lecsúszott csipkés hálóinge és szabadon hagyta egyik mellét, amely asszonyosan buja és gazdag volt, de amellett duzzadt és feszes, mintha nem is szoptatott volna három gyermeket.

András a pipereasztal előtt ült, a faligyertya alatt és egy vaskos könyvből olvasgatott.

- András! - suttogta az asszony.

A férfi felriadt és szemérmesen kapta el tekintetét az asszony fehéren villogó melléről. Ezt a mozdulatot Ágnes is észrevette és ijedten fedte be magát.

- András, maga a bibliát olvassa?

- Igen.

- Jöjjön, feküdjék le.

András betette a könyvet és vetkőzni kezdett.

- Nem tud aludni? - kérdezte feleségétől.

- Tudja, min gondolkodom?

- Hogy nem felejtett-e ki valamit a csomagolásnál.

- Nem. Arra gondolok, hogy megkapja-e a kinevezését.

Arról volt szó, hogy András beadta kérvényét a budapesti királyi táblán megüresedett két bírói állás egyikére. Nem szívesen tette. Nem is tudta, komolyan vegye-e a pályázatot; ő Máramarosszigeten szeretett volna maradni élete végéig. A vadgesztenye-allée és a hozzátartozó kis kastély miatt. Úgy gondolta, hogy a törvényszéki elnököt egyszer majd kinevezik táblai elnöknek vagy kúriai bírónak s akkor ő lesz az utódja. De az elnök esküdözik, hogy nem megy el sehová, irtózik a nagyvárostól, még az igazságügyminiszterségért sem hagyná el izaparti gyümölcsöskertjét és itt akar meghalni, ahol apja kincstári igazgató volt. András tehát beadta a kérvényt, mert akármilyen gyönyörű a főhercegi kastély s a vadgesztenyés allée, a karrierjéről nincs joga lemondani. Elmegy Pestre táblabírónak a családja kedvéért s aztán... Aztán csak történik valami. Ha más nem, valami csoda. A kormány megbukik, a főispán elmegy, vagy államtitkár lesz s akkor ő felajánlja szolgálatait... vagy így, vagy úgy, de valahogy csak visszakerül az ő pompás kis kúriájába. Most azt kérdezi tőle Ágnes, hogy mit gondol, kinevezik-e őt Pestre táblai bírónak? Miért? Ágnes annyira odakívánkozik? Ágnes unatkozik?

Kedvetlenül felelt:

- Tulajdonképpen nem is valószínű.

- Mi?

- Hogy kineveznek.

- Igazán? Félsz? Te! Ha akarod, én szólok a pesti Péterffyeknek.

- Van is azoknak befolyásuk! - dörmögött a férfi. - A Péterffyek letörtek.

- Anyagilag igen. De befolyásuk van.

- Nagyon rosszul tennéd - felelte András mogorván, de kissé határozatlanul.

Ágnes vérszemet kapott.

- Úgyis meg kell látogatnunk Klemát - folytatta hirtelen. - Az esküvőnk óta nem láttuk szegényt. Meg sem ismernénk, ha úgy véletlenül Pesten találkoznánk vele.

- Nyilván lármáshangú, őszfejű, szigorú vénasszony lett a boldogtalanból.

- Legfeljebb tíz évvel idősebb, mint én.

- De már ezelőtt tizenöt évvel olyan volt, mint egy huszárkapitány. Azóta özvegységben élt, tehát most olyan, mint egy nyugalmazott táborszernagy. Ismerem az effajta keserű matrónatípust.

András nem szerette a Péterffyeket. Nem is igen ismerte őket. Ő korán árvaságra jutott, valami családi alapítványból elvégezte a középiskoláit és attól kezdve saját lábán járt, maga kereste kenyerét és soha egyetlen Péterffynek nem volt a terhére. Rengeteg Péterffy élt pedig az országban, közöttük jómódú, sőt gazdag emberek, vagy ha nem is gazdagok, de nagyon befolyásosak és rettentően előkelőek. Grónay-rokon is volt vagy egy féltucat család. Azokkal sem érintkezett. Zárkózott és gőgös lelke nem tűrte, hogy mint szegény atyafit kezeljék, pedig nem is volt soha alkalma, hogy ezt tapasztalja. Amit egyáltalán tud a két famíliáról, azt is Ágnestől tudja. Ágnes szenvedélyes levelező volt. Majdnem minden rokonnal megpróbálta a barátkozást. A legtöbb nem is válaszolt soha. Ágnes azt mondta, hogy ez nem gőg, vagy szeretetlenség, egyszerűen csak magyarok betegsége, lomhaság, halogatás máról-holnapra, amíg csak el nem szégyenlik maguk és inkább úgy tesznek, mintha a levél elveszett volna a postán. Csak Pestről jött néha levél, Klema nénitől, aki úgy látszik, modern és friss szellemű asszony és sok öreg írás Péterffy Gyula bácsitól, aki mindig családi krónikákkal és genealógiai táblázatokkal kedveskedik sógorasszonyának.

András nem kért részt ebből a családi barátkozásból, de nem is ellenezte. Ágnes azonban tudta, hogy Klemát még András is csodálja és tiszteli - titokban. Ezért most, ott a főhercegi ágyban, az utazás előtt nyíltan akart erről a dologról beszélni.

- Te most mindenkire haragszol. Pedig tudod, hogy igazságtalan vagy. Amikor Klema ura hirtelen meghalt, egyedül maradt a kislányával...

- Hogy is hívják azt?

- Mária.

- Hány éves lehet?

- Huszonkettő... igen... hatéves múlt, amikor az apja meghalt... nohát, Klema maga sem volt még akkor harmincéves... és a saját kétezer holdjából a boldogult Antal bácsi másfélezret már elúsztatott... Szerencse, hogy megmaradt az ugocsai szőlő.

- Borzasztó, hogy ezek a Grónay-Péterffy-féle kiskirályok mind, hogy elpocsékolták az ősi birtokukat! - fakadt ki felháborodva a törvényszéki bíró.

- De nagyeszű és nagyszívű legények, furcsa, kedves, gőgös, pompás figurák, valóságos romantikus hősök voltak valamennyien.

- Kártyások, szoknyavadászok, agarászó, borivó, lovagló, táncoló naplopók, hetyke és szentimentális kamaszok még deres fejjel is, akik egész életükben nem dolgoztak egy hónapra valót és nem kerestek annyit, mint amennyit egy tisztújításon eltivornyáztak.

- De Klema...

- Klema néniről is azt mondják, hogy bogaras, különc, ellenszenves dáma. Hogy amióta özvegy lett, Budapesten szállodát nyitott...

Ágnes erre a kijelentésre sírva fakadt. Most már a könnyeivel akarta legyőzni Andrást.

- Szállodát nyitott? Jellemző, hogy mi külön-külön és egyetemlegesen mind büszkék vagyunk a nevünkre, de azon túl egymás miatt akár rakásra pusztulhatunk. Legendája minden családi ágnak, minden kis kúriának, minden Grónaynak és minden Péterffynek van, nekünk, - úgy látszik - csak a mendemondákban telik gyönyörűségünk, a valóságra nem vagyunk kíváncsiak soha. Nem is ismerjük egymást, csak a gyászjelentésekből, amelyeken Gyula bácsi szokta összeállítani a családfát. Klema néni például a legkedvesebb és egyben a legpompásabb úri dáma, aki valaha élt. A megmaradt ötszáz holdjából gyönyörűen fenn tudja tartani a Grónay-név fényes nimbuszát. A pesti kúria valóságos családi azilum. Klema néni végtelenül szereti az atyafiságát. Minden Grónay vagy Péterffy az ő házában száll meg, ha Pesten tölti a farsangot, vagy odaviszi az ügyes-bajos dolga. Klema néni háza minden rokonnak nyitva van és azért hálából Péterffy-szállodának csúfolja az atyafiság.

- Szép társaság lehet.

- Ne bántsd őket, - könyörgött Ágnes. - Nem rossz emberek azok, csak szerencsétlenek.

- Ingyenélők, naplopók, rokonlátogató élősdiek - mormogta András, de ellágyultan nézett maga elé. Ágnes ezt nem vette észre és halálra rémült.

- Igen - szepegte bűnbánóan.

András meghatódott ezen a megalázkodáson. Hogy a szívéből feltörő elérzékenyedést elpalástolja, hirtelen ráförmedt Ágnesre:

- Igen? Nohát, nem szép tőled, hogy meg sem véded a fajtádat.

- András! - rimánkodott az asszony és odabújt az urához.

András szórakozottan megsimogatta.

- Tiltakoznod kellett volna az ellen, hogy a Péterffyek élősdiek és a Grónayak naplopók. Azt kellett volna mondanod, hogy tékozlók voltak ugyan, de szépen éltek. Igazuk volt. Kiskirályok voltak. Nagy hitbizománynak tartották az országot, amely holtig, sőt minden ivadékuk holtáig ellátta őket azzal a csekélységgel, amelyre szükségük volt: étel-ital, négyesfogat, hátasló, puska, bor, dohány, díszmagyar és egy kis költség követválasztásra és lakodalomra... erről volt csak szó, csekélység az egész. Meg hogy nem is volt miért gyötörni magukat, mikor az Úristen, egy külön Magyarok Istene, úgyis mannával táplálta őket, amelyet kiapadhatatlan bőségben hullatott a tejjel és mézzel folyó Kánaán földjére. Úgy bizony, valami effélével kellett volna mentegetni őket, ha csakugyan szereted a Péterffyeket.

Néhány pillanatig hallgattak. Aztán az asszony hirtelen megszólalt, mert nem tudta, hogy az ura őszintén beszél-e, vagy gúnyolódik.

- András, te nagyon rosszkedvű vagy és haragszol rám.

- Felizgat ez az utazás. És a pályázat is. Restellném, ha mellőznének...

Kicsit habozott, kicsit tusakodott magával, aztán felkelt az ágyból, a feleségéhez ment és megcsókolta Ágnes forró ajkát.

- Mindegy. Semmi sem fontos, csak hogy a gyerekek boldogok legyenek és mi szeressük egymást, édes angyalom. No, most fordulj a fal felé és Isten nevében aludjál szépen.

- András, nagyon szeretlek - suttogta az asszony.

- Én is! Jó éjszakát.

- Nem, ne aludjál még. Gyere ide hozzám. Én olyan boldog vagyok. Csókolj meg!

- Holnap korán kell felkelnünk, szívem.

- Mindegy. Én úgy szeretlek, András, hogy minden pillanatban meg tudnék érted halni.

- Édes!

- Csókolj meg!

És sokáig nem aludtak el aznap a bíró schönbrunni sárgára festett, duplatetős kúriájában.

III.

Három napot töltöttek Budapesten. Ezalatt kétszer voltak színházban, beszaladgálták a múzeumokat, tavaszi felöltőket vettek Ágnesnek és a gyerekeknek. Holtra fáradtak és a városból nem láttak semmit, mert folyton zuhogott az eső. Harmadik nap elhatározták, hogy meglátogatják a Péterffyeket.

Az új tavaszi felöltők megjelentek Grónay Antalné Péterffy Klema múzeumutcai palotája előtt. A bejáratnál megálltak és megcsodálták a nagy, szürke saroképületet.

- Gyönyörű! - szaladt ki Ágnes száján a bámulat, amelybe kevéske irigység is keveredett öntudatlanul.

- Kaszárnya - vonta vállát András - nem laknék benne szívesen.

De őt magát is meglepte az előkelő és finom környezet. Ez – úgy látszik - arisztokrata-negyed, mert Klema házának kapuja mellett kis portásfülke van s a fülke ablaka alatt, az utca aszfalt gyalogjáróján, aranyzsinóros kék sapkában, komor fenséggel borotváltképű portás szívja a szivarját. Ezen a környéken jó vidéki arcú mágnáscselédek üldögélnek székeken a paloták előtt - halk, finom, árnyas, hűvös oázis ez a Szaharában - ahová a tikkadt, piszkos nagyvárosi lihegésből, a pénz verejtékes hajszolásából, a nyomor durva orgiáiból, a vagyon és a koldusszegénység orcátlan erőszakoskodásából semmi sem jut el. Nagy, öreg hársfák jószagú koronái hajladoznak ki kőkerítéseken át az aszfaltos gyalogjáróra. Kis gyermekek önfeledten bámészkodnak el a mezítelen bronzszobrokon, a grófi kapuk fafaragásain és az urasági hintó elhízott, nehéz lovai megtorpannak egy-egy ilyen nyitottszájú, ibolyaszemmel ábrándozó emberke előtt. Kitér a hintó, az öreg kocsis jóságosan mosolyog, a francia kisasszony felsikolt, a gyermek csodálkozik az ijedtségen és természetesnek találja, hogy itt mindenki meghódol neki. Itt szeretik, becézgetik, megtisztelik és védelmezik egymást, az emberek, mivel hogy szeretetre, becézgetésre és védelemre jómódja és megelégedettsége miatt senki sem szorult.

A portás az első emeletre küldte a látogatókat. A lépcsőn piros velúrszőnyeg, a fordulóknál antik faragott fapadok a falmélyedésben. Ólomkarikás, festett üvegablakokon át szűrődik be a tágas udvar világossága.

- Jó szaga van ennek a háznak - jegyezte meg Ágnes - igazi úri-szaga. Péterffy-szaga. - Gyerekek, szépen köszönjetek.

Kicsit megilletődve nyitottak be az előszobába. Vén inas fogadta s a hallba vezette a vendégeket. Ott volt az egész család, éppen ebéd után való feketéjüket szürcsölgették.

Klema anyja, özvegy Péterffy Lőrincné volt a ház fejedelemasszonya. Gyula bácsi leveleiből Ágnes már tudta, hogy Krisztina néni ura, tizenöt éve halott, legidősebb fia volt a dunántúli oligarchának, Péterffy Imrének, aki arról volt nevezetes, hogy egész életében nem aludt olyan házban, amely nem volt az övé, nem járt, csak a saját fogatán, nem evett, csak a saját jószága húsából s ha úgy fordult, hogy utaznia kellett, túl a birtokai és kastélyai és falui határán, akkor megvette a házat, a szőlőt, a birtokot, ahol megéhezett, vagy elálmosodott. Erre azonban ritkán került a sor, először azért, mert a fél Baranyamegye az ő birtoka volt, másodszor, mert a vármegyét nem hagyta el soha, harmadszor, mert ha egyik birtokáról a másikra utazott, egész udvari kíséret, szekerek sora, valóságos gulya és birkanyáj kísérte, mint a középkori fejedelmeket.

Ágnes a híres mindszenti nábobra gondolt, akitől három fia: Lőrinc, Alajos és Gyula egyenkint ötvenezer holdat örökölt a múlt század végén. Másfélszázezer hold! Egész kis királyság! De a fele erdő, a másik fele pedig árterület, nádas, vadvizes, zsombékos ingovány, pompás vadászterületek, amelyek ellátták a konyhát. Szántóföld csak a kastélyok körül és Mindszent, Szentlőrinc, Bükkösd falvak határában, mindössze néhány ezer hold. Alajos kapta Mindszentet, Lőrinc Szentlőrincet, Gyula Bükkösdöt, de most már minden birtok idegen kézen van, csak a mindszenti kastély és park maradt meg valahogy Alajos fia, Miklós birtokában. Azt is tudta Ágnes, hogy az öreg nábob embergyűlölő volt és még a családja tagjait, még saját fiait sem szívlelte maga körül. Lőrinc Pesten élt, Alajos Bécsben gárdista volt és a boszniai hadjáratban, mint ezredes, Mária Terézia-rendet és báróságot kapott, Gyula pedig a bükkösdi kastélyban remetéskedett.

Ágnes körülnézett. Meglátta a ház fejedelemasszonyát.

Lőrinc özvegyének, a hetvenhatesztendős szép, finom, fehérarcú Krisztinának kissé meggyöngült a hallása, elhasználódtak az életerői, majdnem az egész napot átaludta és leánya ebédlőjéből tolókocsin vagy hordszéken vitette magát kis budoárjába. És élte a maga szép, halk, szelíd és kényelmes úri életét, szertartásosan és előkelően. Nem csodálkozott, sőt természetesnek találta, hogy a ház mindig tele van vendéggel.

- A rokonok rátalálnak egymásra - állapította meg gyengéd mosollyal - s jó is, ha ebben a Babilonban összebújnak. A Péterffyek miért járjanak szállodába? Hála Istennek, van itt számukra hely elegendő.

Pedig a Péterffyek nem jószántukból népesítették be Klementina penzióját. Három felől, Erdélyből, a Dunántúlról és a Felvidékről szállingóztak Pestre. Különböző, furcsa és egymásnak idegen rokonok: de a története ugyanaz valamennyinek. Gyakran hivatkoztak és többnyire nagyon büszkék szoktak lenni egymásra, de megtörtént, hogy a legközelebbi atyafiak sem ismerték meg egymást, ha Pesten az Uri-Casinóban, vagy a pártkörben találkoztak. Igaz, hogy ez utóbbi helyen csak elvétve akadt össze két-két Péterffy-ivadék: hagyomány volt a Péterffyeknél, hogy lehetőleg mindegyikük más-más politikai pártban mentette a hazát. De az okok, amelyek ősi kúriájukból kimozdították őket, majdnem mindig ugyanazok voltak. Néhány rossz esztendő, marhavész, szárazság, áradás szeptemberben, korai fagy, a bérlő megszökik, az ötszáz holdból lett kettő, a kettőből egy kis vidéki kúria, abból néhány év múlva szerény kis nyugdíj a vármegyétől, egyszóval a Péterffyek felkerültek Pestre, itt egy ideig előkelő hotelokban laktak, jártak a Casinóba és lóversenyre, szorgalmasan kártyáztak, végül bekéredzkedtek Klementina penziójába.

Ott szépen kipihenték az életet.

A mindszenti nábob második fia, Gyula, agglegény volt. A nyolcvanas évek elején meg akart házasodni, de nagybátyja, Péterffy György baranyavármegyei főlevéltárnok erről lebeszélte. Az öreg úr a saját élete tragédiáján keresztül nézte a dolgot s öccsét könnyű volt a házasság tervétől elriasztani. Gyulának azonban, mint agglegénynek is sikerült a vagyonát eltékozolnia. Ezek után nem csoda, hogy bátyját egyebekben is mintaképül vette: maga is archivárius és genealógus lett; nemesi oklevelekben őseit kutatva, folyton a történelmi múlt ködében járt-kelt tétován, régi ismerősök, szomorú, de már megpihent és kiengesztelődött Péterffyek között. Két éve lakik Klemánál s élete hátralevő részét a Péterffy-család történetének megírására szánta.

Utána jött Lajos, volt balpárti képviselő és földbirtokos, majd tavaly megérkezett az áldott családi kikötő révébe Sándor is, a főszolgabíró.

Lajos birtoka Erdélyben, Kolozs vármegyében, Kolozsvártól egy jó futamodásra volt. Mindössze háromszáz hold, amely az apja nyolcszáz holdjából maradt. Jött néhány rossz esztendő, négy-öt követválasztás, az erdélyi Péterffyek mindig Kossuth pártján voltak, leégés, áradás, marhavész, korai fagy, filoxéra, bérlője megszökött, felesége meghalt, egyetlen fia Ákos most készül az ügyvédi vizsgára s most itt van a Péterffy-penzió egy udvari szobájában. De nem búsul a sorsán. Széles vállaival és zömök termetével díszmagyarban nagyon hasonlít rablólovag és török-német-öldöklő őseihez és rekedt, asztmás hangján mindig úgy dörög, mint aki mindenkiben kémet, labancot, hazaárulót vagy bécsi lakájt sejdít.

Annál szelídebb ember volt Sándor, a főszolgabíró, a rózsásarcú, kopasz agglegény, a négyszögletesre nyírt, keskeny, ősszakállú császári és királyi kamarás, az öreg dandy, akit finom öltözködése s jobb szemén csillogó monoklija révén Pesten mindenki ismert. Neki is volt néhány holdacskája, de jött a rossz esztendő, szárazság, áradás, követválasztás és tisztújítás, némi uzsorakölcsön, egy-két kártyacsata... hiába, azért Péterffy volt ő is, aranyos, hűséges, tisztaszívű magyar, finnyás ízlésű, nagyuras, kormánypárti, de duzzogó hazafi, aki nem bocsátotta meg a vármegyének - Szatmár vármegyének - a rokonainak, a magyaroknak s az Úristennek, aki a magyarok gondját viseli, - hogy a legutóbbi tisztújításnál alispánnak nem őt, hanem egy Újfalussyt választottak meg.

Amikor Ágnesék beléptek a hallba, a Péterffyek egy percre elhallgattak. Komoly, ünnepélyes, de feszes és várakozó állást foglaltak el a vendégekkel szemben. Klema felugrott és megcsókolta őket.

Gyula, az archivárius egy pillanatra eltűnt s aztán pepita nadrágban, nagy fekete aktatáskával a hóna alatt visszajött és szó nélkül odatelepedett Ágnes oldalára. Úgy látszik, kevésbeszédű ember az öreg úr, csak írni szeret véghetetlen hosszú leveleket.

Ágnes ijedten nézte az öreg tudóst. Gyula a hetvenedik éve felé közeledik. Nagyon magas és túlságosan sovány. A haja sárga, mint a régi oklevelek. A bajusza is sárga. Szőke volt hajdanában, most olyan, mint a sár. Sem nem hullik nagyon, sem nem őszül fehérre. A bőre ráncos, petyhüdt, fénytelen, az is sárszínű és barázdás, millió ránc. Az egész ember száraz, vértelen, sárga, ha kiegyenesedik vagy leül, szinte recseg, ropog, mint a pergament. Orra lapos, széles. Szájában hamis fogsor, a fogai is sárgák, öreg, bő zsakettja lötyög a testén, kockás, pepita nadrágja is ijesztően bő s mintha egész üres volna. Ágnes úgy érezte, hogy Gyula már nem is ember, csak állványa egy nagy fekete aktatáskának, amelyben évszámok és nevek és családfák vannak elskatulyázva. Kétlábú, kétkarú, mozgó és beszélő nemesi almanach, talán Kempelen Farkas állította össze...

Ekkor a hall félköralakú emelvényéről felröppent egy finom, elhaló, de édes csengésű hang.

- Gyula, mondja el csak a vendégeknek, hogy levelet kaptunk Amerikából.

Ágnes megrezzent. Az emelvényen ott ült a hetvenötéves Krisztina, minden Péterffyeknek hódolattal körülvett nagymamája, alacsony tolókocsin.

Ez a hetvenhatéves asszony még mindig szép volt és hófehér vékonyságában mintha csupa lélek, emlék, sejtelem és titok volna. Fekete ruhája, fekete selyemkendője, nagy, virágos selyemszövetű karosszékbe besüppedt fekete felhő; arca lágy, fehér folt; kicsiny, keskeny, gyengéd, vértelen. Kék szeme majdnem mindig lehunyva. Amikor felvetette, kiragyogott az arca és lelket kapott a fekete hullámok fölött imbolygó fehér felhőcske: öreg jóságos fehér arcocskája.

- Amerikából? - kérdezte gépiesen Ágnes.

- A gróf írt - felelte kelletlenül Gyula...

Ágnes emlékezett arra, hogy gyermekkorában sokat hallott a Péterffy-család grófi ágáról, amellyel minden Péterffy és minden Grónay kötelességének tartotta, hogy haragot tartson. Éppen meg akarta kérdezni, hogy melyik grófról van szó, amikor újra felcsendült a nagymama hangja.

- Hol is hagyta el az előbb? Családunk a XVI. században szakadt háromfelé?

- A tizenhatodik század közepén - ismétli Gyula, Péter volt az ősapánk. Vissza tudnék menni egész a tatárjárásig, Béla király telepítéséig... sőt tovább is, de ez nem érdekli magát...

- Óh, óh, ha eszembe tudnám tartani...

- Megírtam. A Genealógiai Közleményekben olvashatja.

- Milyen érdekes! - ismételgette a nagymama különös, énekes hanghordozással, amellyel a régi párizsi színpadi deklamációt utánozta, - a gróf melyik ágból való?

Gyula kedvetlenül válaszolt.

- Ő is a Dunántúlról való.

- Rokonunk nekünk?

- Csak nemzetség szerint. - Vérség és egyházjog értelmében már nem.

- Roppant érdekes. Boldogult fivéred, Lőrinc, szegény, jó uram, gyűlölte a gróf édesapját. Azt is Tamásnak hívták.

- A dunántúli ág főnemesi vonalán minden elsőszülöttet Tamásnak hívtak - jegyezte meg Gyula.

- Roppant érdekes! - csodálkozott Krisztina. - A gróf apja szép, finom, osztrák gavallér volt. Titkos tanácsos, a Lipót-rend nagykeresztese, aranygyapjas, a király sakkpartnere. Olyan szakállt hordott, mint Ferencz József.

Lajosból kitört az elfojtott ellenszenv.

- Ferencz József-szakáll! Úgy van, az volt a tábornok úr őexcellenciája. Vén roué, adósságcsináló, kártyás és házasságtörési botrányok hőse, Ferencz József-szakáll! A fia sem volt különb.

Krisztina legyintett a bal kezében tartott fekete selyem-legyezőjével. Azután a kezéből hallócsövet formált és közelebb hajolt Gyulához.

- Mit mondtál a fiáról?

- Hogy az is léha, osztrák katonatiszt volt és semmi más - legyintett amaz megvetőleg.

Hirtelen megszólalt Lajos.

- Kétes egzisztencia. Az apja muszkavezető volt és a grófi rangot Metternichtől kapta. Hazaáruló.

Lajos függetlenségi párti meggyőződésére költötte el a kis erdélyi birtokot. Olyan is volt, mint egy pirosarcú, jótorkú, dühösbeszédű, de lágyszívű negyvennyolcas kortes. Vastag bajuszát feketére festette, amitől tíz évvel idősebbnek látszott. Rengeteget evett és derekasan ivott. Sokat köhögött, asztmás volt és napjában többször kijelentette, nem is tudni, kire: hazaáruló.

Most a grófra és apjára értette, máskor csak úgy általánosságban. Gyakran igaza is volt.

Krisztinának fájt ez a gyűlölködő hang. Szelíden megintette őket.

- A halottakat ne bántsátok. És bocsássatok meg az eleveneknek.

- Megbocsájtok - dörmögte Lajos, csak ne tolakodjanak közénk.

Ezt a nagymama nem hallotta és tovább fűzte a neki nagyon érdekes témát.

- Tudja-e, kedves Gyula, hogy a tábornok Klementinát szerette volna menyéül?

- Klemát?

- Igen. Őt szerette volna Tommyval elvétetni.

- A fiával?

- Akkor még dragonyoshadnagy volt Bécsben.

Lajos közbeszólt:

- Tolakodni próbált a Ferenc József-szakáll.

Krisztina csendesen rázogatta a fejét.

- Csak békülni, csak engesztelni. Követséget küldött hozzám, hogy szeretné a fiát Klemicánkkal összeházasítani. A fiatal grófot 1889 december 29-én láttam egy bécsi bálon. Égszínkék Waffenrockja volt és rózsás arca, mint egy udvarhölgynek. Igen, igen ő volt, ugyanaz, aki most hazajön Amerikából. Hej, hej, régi szép idők! Azóta már persze meglett ember lehet. Akkor karcsú volt, szőke, leányos, ruganyos, alig valamivel magasabb a közepesnél. Kitűnő táncos, nagyszerű lovas, mégis olyan törékenynek látszott. Még bajusza sem volt. De szeretném látni!...

A nagymama égre emelte a szemét. Olyan volt, mint egy imádkozó szent.

Gyula likőrt ivott és az aktatáskájában kotorászott. Aztán Ágnes felé fordult magyarázólag:

- Arról van szó, hogy ez a Tamás gróf most levelet írt Amerikából. Haza akar jönni. Elengedném neki. Soha életében nem volt úriember.

Lajos epésen szidta a hazaárulókat.

A nagymama egészen elsüllyedt az emlékeiben.

- Megvallom, nagyon szeretném látni. Ismerem a történetét. És jól emlékszem égszínkék Waffenrockjára. 1889... Még abban az évben, éppen Szilveszter napján, meg is halt az apja, az aranygyapjas gróf. Bátyátok, Lőrinc, szegény boldogult férjem, hallani sem akart a házasságról. A fiatal Tamás aztán egy olasz marquise-t vett el feleségül. A marquise ragyogó, feketeszemű szépség volt... túlságosan fekete volt a szeme... ti persze ezt nem értitek. A marquise húszéves volt, a férje huszonnégy. Egy esztendeig tartottak a mézeshetek... gyémántfekete, villámló, nagy szeme volt a marquisenek... nem csodálom, hogy esztendő múlva megtörtént a tragédia. Sokszor elmeséltem Máriának.

Lajos meghökkenve kapta fel a fejét. Egészen belesárgult az ijedtségbe. A nagymama füléhez hajolt:

- Azt rosszul tetted, Krisztina. Máriának úgyis túlságosan izgatott a fantáziája. Nagyon féltem őt a te regényes visszaemlékezéseidtől.

Krisztina csendesen ingatta fejét.

- Nem regény az, Lajos. Tamás, aki akkor kapta meg a második csillagot, egy átvirrasztott éjszaka után, nagy kártyaveszteség terhével a lelkén, mámorosan, fáradtan, ahogy déltájban hazavánszorgott, feleségét egy diplomata karjai között találta.

- Botrány - csattant fel Lajos hangja, mintha egy hordó tetején Tisza Kálmán hazaárulásait szedte volna rendre követválasztáskor. - Bocsánatot kérek, botrány és gyalázat. Remélem, a boldogtalan fickó keresztülszúrta a paráználkodót?

Ágnes szívdobogva leste a nagymama szavát.

- Nem. Huszonnégyéves volt, karcsú, sápadt, ideges, rózsásarcú és kártyás és aznap sokat vesztett. Fiatal életét attól kezdve, hogy kikerült a Teréziánumból, asszonyok karjában, kártyabarlangok és hercegi szalonok illatos fertőjében töltötte, együgyű volt, léha és ártatlan. És a helyzet, amelybe most belesodródott, olyan volt, amilyenre sem az apja lakájai, sem a nyelvmester, sem a hadapródiskola tanárai nem adtak útbaigazítást, ennélfogva nem tudott felháborodni, megdühödni, csak zavarba jött, elcsodálkozott, hogy ilyesmi is megtörténhetik, megijedt, megfagyott a vére...

- Undorító! - fakadt ki Lajos megvetéssel.

- Ilyen szörnyűség láttára te, Lajos, kivégzed a bűnösöket. Elpusztítod őket, mert hatalmad ellen fellázadt gyalázatos merénylőket látsz bennük.

Ágnes arra gondolt, hogy András is így cselekednék.

- Igazságot teszek...

- És bosszút állasz. Mert sok a véred és gőgös vagy és önző.

- Férfi!

- Igen. De olyan is van, aki az ilyesmin annyira elszörnyed, hogy moccanni sem tud. Nem érti, hogyan szakadhat rá ilyen förtelmes gyalázat. És úgy tesz, mint a fiatal Tommy tette.

- Gyáván megfutamodik.

- Igen. Megfut az élet elől. Nem is jut eszébe, hogy kirántsa a kardját, mert nem a bűn döbbenti meg, hanem a szerencsétlenség, amellyel a bűn elborította.

Ágnes elsápadt és a torkában érezte a szíve dobogását.

- Megölni a házasságtörő némbert! - makacskodott Lajos. - Bocsánatot kérek, lelőni, mint a kutyát!

Gyula felhörpintett egy pohár konyakot, arcán megrándult az ezer finom ránc, mintha mondani akart volna valamit, de aztán abbahagyta, hosszú, sárga, csontos kezével legyintett egyet s újra visszamerült a XVI. századba, ahol elhagyta az ősök felsorolását. Hangtalanul mozgott az ajka, ahogy a neveket visszaidézte emlékezetébe.

Krisztina pedig befejezte a kis gróf történetét.

- Tommy elrohant és mellbe lőtte magát.

Ágnesnek kiszaladt a száján:

- Szegényke.

Aztán ijedten nézett az urára. András némán és mereven ült egy karosszékben s tekintetét lassan körülhordozta Péterffyeken. Látszott, hogy nem nagyon tetszenek neki.

Lajos hirtelen fellobbant és Krisztina felé szócsövet csinált a tenyeréből:

- És te ilyeneket szoktál mesélni Máriának?

A nagymama zavartalanul folytatta.

- A kis gróf nem halt meg, felépült, aztán kiment Amerikába.

- Kiszökött - javította ki Lajos. - Szégyellte a gyávaságát...

Ágnes érezte, hogy elpirul és zavartan nézett az urára.

Krisztina sajnálkozva tette hozzá.

- Mi minden történhetett ott vele, míg milliomos lett a boldogtalan!

- Bocsánatot kérek - hörögte Lajos meggyőződéssel. - Ez a legocsmányabb az egész emberben. - És dühösen, kihívóan éppen Andrásra nézett, várva, hogy ez a jött-ment rokon merészelne-e netalán neki ellentmondani?

Lajos minduntalan bocsánatot kért, de ez a bocsánatkérés oly harsányul, oly fenyegetőleg, olyan dühös türelmetlenséggel dördült el, mintha le akart volna vele valakit gazemberezni. Valakit, vagy mindenkit, aki nem ugyanazt gondolja, amit ő. A család ezt már észre sem vette. A bocsánatkérést, mint a káromkodás egy különös és egyéni fajtáját ráírta Lajos vérmérsékletének számlájára. Ágnes azonban megrezzent és aggódva nézett az urára. Nem csodálta volna, ha András felugrik és segédek után szalad, hogy provokáltassa a sértegetőt. De András, mintha nem is hallotta volna, hogy mit beszélnek a Péterffyek. Ágnes, életében először, most úgy vette észre, hogy az ura unatkozik.

És igaza volt neki. András, az unalmas ember még soha nem unatkozott, de most sűrűn és reménytelenül ásított nagyokat.

Nem történt semmi. A társalgás elhalkult és Ágnes egyszer csak észrevette, hogy a nagymama féloldalt hanyatlik a szék karfájára, kezéből kiesik a legyező és csendesen elalszik.

Ezen sem csodálkozott senki, csak bejött István, a komornyik és óvatosan kitolta a szobából nagymama kocsiját.

Klema gyengéd tekintettel követte a kocsit, míg csak el nem tűnt a szárnyas ajtó mögött.

- István a nagymama dajkája - mosolygott Ágnes felé.

- Hol szereztétek?

- Sándor apjánál volt alispáni hajdú. Most az én cselédségem feje. Úgy rendelkezik a szobalányokkal, szakácsnéval, inassal, bejáró asszonnyal és mosogató leányokkal, mint egy udvarmester valamelyik püspöki aulában. Ha Krisztina kikocsizik, úgy ül a kétlovas bérkocsi bakján, mint egy főhercegi vadász, a nagymamát úgy hozza fel hordszéken a lépcsőn, mint egy hivatásos ápoló, úgy szolgálja fel a feketét és a likőrt, mint egy angol inas.

Ágnes elgondolkozott. Az ő apjánál is látott ilyen Istvánt. És eszébe jutott, hogy a jó cselédben a mindentudó, önfeláldozó mentor, a teherhordó szamár, a büszke családtag és az alázatos rabszolga úgy benne van, mint a felhőben a záporeső. Csak akkor veszi észre az ember, ha megered, megáztatja, fölfrissíti és termékennyé teszi a száraz parlagot.

Ágnes aztán Klema leánya felől kérdezősködött.

- Mária intézetben van, csak a jövő hónapban jön haza, de akkor aztán végleg.

- Diplomát szerzett?

- Énekből és zenéből. Gyönyörű hangja van - felelt minden hiúság és öröm nélkül Klema - jobb szeretném pedig, ha tanári vagy orvosi diplomája volna.

Ágnes szelíden felelt.

- Ugyan, minek neki!

- Az élet kemény, kegyetlen mostoha. Ki tudja, nem kell-e neki magának megkeresni a mindennapi kenyerét?

Ez a kijelentés Andrást, a bírót, aki sokszor mondta, hogy nemcsak Istvánnak és Péternek, de Évának is diplomát kell szerezni, hirtelen rokonszenvre hangolta Klementin iránt.

- Derék úri asszonynak látszik! - mondta meggyőződéssel, amikor estefelé elbúcsúztak a Péterffyektől és a Múzeum utca sarkán villamosra szálltak, hogy hazasiessenek a szállodájukba.

- Derék emberek, aranyosak, kedvesek, te is úgy találod? - kérdezte Ágnes hízelegve.

- No, a férfiakat egytől-egyig félbolondnak nézem - válaszolta András.

Aznap nem is beszéltek többet a Péterffyekről. Másnap találkoztak Ágnes testvérével, Barnabással, aki boldogan újságolta, hogy zsebében van a hajójegy, amellyel négyhónapi utazást tesz a Földközi tengeren.

- Mi meg Rómába megyünk - újságolta szintén boldogan Ágnes.

- Rómába? Veletek megyek. A hajóm két hét múlva indul Genuából. Két hetem van, azt veletek töltöm. Pompás találmányom van, talán Rómában akad rá vállalkozó. Esetleg az olasz kormánykörök...

István, a legidősebb fiú égő kíváncsisággal érdeklődött a találmány iránt. Barnabás, az óriás, térdére ültette a vékony, szőke, kékszemű Istvánt.

- Fiam, ide figyelj! A jövő órája az elektromos óra. A kerekes óra pontatlan, nyomorult, ócska kis szerszám. Háromszáz év óta áll, késik, se előre, se hátra, egy tapodtat se haladt, megfeneklett és berozsdásodott. Szégyen és gyalázat.

- Gyalázat - rebegte István és tizenhatéves szeméből villamos szikrák ragyogtak az elektromos óra elképzelésére.

- Nos, olyan órát szerkesztettem, amelyet villamossággal lehet felhúzni és igazítani. Ha rosszul jár az órád....

- Öt perccel késik... - suttogta Istvánka és bérmálásra kapott ezüstóráját kirántotta mellényzsebéből - tetszik látni, öt vagy hat perccel késik...

A kopasz, fekete óriás diadalmasan csapott Istvánka vállára.

- Nos, fiacskám, jövőre már nem kell mást tenned, minthogy a falon lógó készülék konnektorába néhány pillanatra beteszed az órádat és az elektromos áram rögtön beigazítja a csillagászatilag pontos időre.

István felujjongott és bámulattal nézte Barnabás nagy, csillogó kopasz homlokát.

Másnap együtt utaztak Rómába.

IV.

“... Róma, nagyhét, húsvét!... nem tudom miért írom le ezeket a szavakat... naplót írok... Az uram és a gyerekek itt alusznak az erkélyes szobában, a meleg olasz éjjel belélegzik az ablakon, az utcán nyüzsög a világ minden tájáról összecsődült nép, az egész emberiség egyetlen nagy, melegszívű ünneplő család, ötszáz magyar zarándok, amerikai dollármilliomosok, franciák, németek.... Tegnap megáldotta a világot a pápa, ó Istenem, én édes Istenem, de gyönyörű mindez! Az uram kivitt bennünket a Szabin-hegyek alá. Az Adria-vasúton szeltük át a Campagnát, másfélóra alatt egy Licenza nevű kis faluba értünk, ahol ásatások folynak. András édes, drága ember, most is olyan szerelmes vagyok bele, mint menyasszonykoromban, most, hála Isten, túl vagyunk a gondokon, András táblabíró lesz, a magyar táblabíró nagy úr, finom és előkelő pozíció, kis házunk van Szigeten, kertünk, szőlőnk és most itt a Szabin-hegyek alatt így szólt hozzánk András:

- Látjátok, Augustus római császár korában ezt a dombot Mons Lucritilisnek hívták s itt töltött harminc boldog nyarat a császár és Maecenas híres barátja, Horatius.

- Horatius! - kiáltott fel a nagy fiú, a hatodik gimnazista és nagyokat kurjantott örömében.

Boldogan nevettem, András szemében könny csillogott.

- Ezután minden esztendőben teszünk egy-két külföldi utat. Jövőre Spanyolországba, aztán Párizsba, aztán északra, majd Görögországba... vagy ahogy akarjátok. Jövőre Péter is velünk jön, meg Éva is... mind együtt járjuk a világot, ha Isten megsegít!

Erre én is elérzékenyedtem. Jaj, de szép az élet! És olyan szerelmes vagyok az uramba! Csak most tudom, mi a szerelem. Harminchat éves vagyok. Nekem nem kell semmi más, csak ő és három gyermekem. Nekem beszélhetnek Pankhurst asszony és a suffragettek! Engem nem érdekel a politika, Tisza István és Kossuth Ferenc harca, mit bánom én az albán kérdést, én nem vagyok semmi, csak egy boldog asszony. Istenem, ha nem szégyelném, leírnám, hogy mennyire szerelmes vagyok az életbe, az uramba, a szerelembe. Gyönyörű húsvét ez... néhány nap múlva lemegyünk Nápolyba... (igaz, Barnabás felszállt egy Adria-hajóra, amely Nizza-Malta-Tunis felé megy). Hiába, nagy idők ezek, az egész világ nyitva áll, nincs vám, korlát, országhatár, a tenger valamennyiünké, az egész emberiség összeölelkezett, András azt mondja, hogy a történelemben csak Augusztus korában volt erre példa, amikor az egész kultúrvilág a rómaiaké volt... ma az egész világ a kultúráé és a demokráciáé... Jaj, Istenem, de nagy szavakat írtam le, pedig semmit sem tudok, csak hogy szerelmes vagyok és boldog és hogy örökké szeretnék élni.

Ezentúl minden húsvét napján bejegyzem ide a kis könyvembe, hogy mit hozott nekünk az élet...”

*

Mire hazaértek, a máramarosi hegyek között is kivirult a tavasz. Édes, langyos, illatos tavaszi levegő ereszkedett le a völgyre, amelyen a kis város fekszik. A város végén a bíró kúriáját virágzó gyümölcsfák takarták el az országúton járók tekintete elől. A vadgesztenye-allée világoszöld lombjai közül rózsaszínű és fehér virágfürtök kandikáltak ki. A bokrok tele voltak párzó énekes madárnépséggel, hajnaltájt valóságos koncertet rendeztek; szerelmes fülemülék egész éjjel énekelgettek. A kaszinóba egyre kevesebb ember járt; mindenki az izaparti külső kertekben töltötte szabad óráit. A Malomkert mögött nagy pajtaszerű épületet ácsoltak: oda jön le nyaralni a nagybányai festőiskola Hollósy Simon vezetésével. Orosz, német, angol, francia festőtanítványokkal lesz tele az izaparti telep. Valósággal nemzetközi társaság lesz, fiatal hölgyek és művésznövendékek bábeli nyelvzavarban képviselik a nemzetek testvériségét. A művészet és a szeretet, nagy világközössége ez - mondta patetikusan Barabás Kálmán megyei főjegyző és Kricsfalussy Sándor, a város polgármestere megjegyezte:

- Ebből magyar Münchent csinálunk. Kultúrpalotát építünk s a képtár alapja a Hollóssy-iskola anyaga lesz. Meglátjátok, a képek, amelyeket most fillérekért lehet megszerezni, egykor kincseket érnek.

Összehívták a kultúregyesületet s elnöknek megválasztották Péterffy András törvényszéki bírót, akinek drága képei, gyönyörű könyvtára és antik bútorai voltak. A városka könyvkereskedője megrendelte a Kunst für Alle és a Studio füzeteit s a Lübke-Semrau-féle művészettörténetet. Andrást aztán felkérték, hogy olaszországi útjáról tartson vetítőképes előadást. Ágnesnek megdobbant a szíve. Miért nem kérik fel őt? Ő olyan gyönyörű részleteket tudna felolvasni a naplójából. De vele nem törődik senki. András sohasem engedte meg, hogy érvényesüljön. De nem mert szólni, mert tudta, hogy András mélységesen megbotránkoznék az ő irodalmi és szereplési ambícióján. A felolvasásra egyébként András sem vállalkozott. Rosszkedvű volt. A kinevezés késett. Nem is tudja, örüljön-e vagy bosszankodjék a késedelem miatt. Titokban szinte vágyott a kudarc után, mert olaszországi útja után mindennél erősebben érezte, hogy csak itt boldog, itt, a dupla tetejű kis kúria falai között. Ágnes azonban égő türelmetlenséggel várja az előléptetést. Nem mer szólni, de láthatólag szenved a várakozásban. Mi ez? Ágnes megpillantotta a nagy élet körvonalait és most talán úgy érzi, hogy börtönbe van zárva és elsorvad ebben a száraz, kopár Szaharában?... Úgy látszik, hogy Ágnes lelkét felkavarta és elégedetlenné tette a római húsvét, a múzeumutcai Péterffy-ház, az olasz utazás, a gazdag, színes, titokzatos nagyvilági élet sok benyomása és most unatkozik itthon. Ez Andrást elszomorította. Leverten és mogorván járt a kaszinóba; a hivatalában gépiesen dolgozott és sokszor hiábavalónak találta mindazt, amiért eddig olyan őszintén és boldogan lelkesedett. Valami fanyar csalódást érzett a lelkében; nem tudta volna megmondani, hogy miben csalódott; inkább attól félt, hogy egyszer majd, amikor azt kellene éreznie, hogy szépen megoldott minden feladatot, amit az életben kitűzött magának, akkor a feleségében, a gyermekeiben, vagy magamagában, vagy talán az életben csalódni fog, vagy egy napon észreveszi, hogy már csalódott is. Lehetséges, hogy Ágnes nem találja örömét abban, ami őt, a férfit és a gyermekei apját, olyan tökéletesen tudja boldogítani? A vadgesztenye-allée, a régi, finom, öreg főhercegi kastély, a kis gazdaság, a kisvárosi béke, a csend, a nyugodalmas élet, a máramarosi hegyoldalak, erdők, havasok, kirándulások, virágos mezők, a pisztráng, a gyümölcsös, a piros Jonatán-alma, a téli szánkázások, a vadászat, a jó zsíros birkasajt, a báránypaprikás... hát nem ez az élet? Ágnes talán azt hiszi, hogy ezenkívül még egyéb is van, amiért érdemes élni? Kár. Majd egyszer keservesen csalódni fog és az is nagy baj lesz, hogy csalódni fog.

Elhatározta, hogy mégis megpróbálja, hátha meg tudja vele szerettetni Máramarosszigetet. Kocsit és két szemrevaló, gyorslábú lovat vásárol, ha nem nevezik ki táblabíróvá. Pompás utazásokat fognak tenni a tükörsima szerpentineken. A gyerekek is boldogok lesznek. Vagy, ha Ágnesnek jobban tetszik, automobilt vásárol, olyant, amilyent a szolgabíró vett s Ágnes megtanulja a kocsit vezetni. Azzal Szatmárba is el lehet látogatni. Úgy érezte, hogy Ágnes is gyermek: az ő legnagyobb és legszebb gyermeke; neki is kell, hogy játéka és öröme legyen. Nem szabad, hogy ráerőltesse a maga komor és puritán életét. András megvigasztalódott az áldozatkészség és örömszerzés előérzetében.

Május végén döntött az igazságügyminiszter. A király egy pécsi törvényszéki bírót és egy táblai titkárt nevezett ki Budapestre, - de Grónay Antalné Péterffy Klementin nem hiába szólt a miniszternek, Péterffy Andrást is kinevezték táblabírónak, csak otthagyták Máramarosszigeten.

András boldog volt, mert ilyenformán kielégült a hiúsága is és nem is kellett megválni a gesztenyefa-alléetől. Elérzékenyedve ölelte meg Ágnest és a fülibe súgta:

- Micsoda pompás megoldás! Ki hitte volna! Lásd, történnek még csodák!

Ágnes alázatosan, engedékeny szívvel együtt mosolygott az urával.

- Igen, így a legjobb - mondotta, hogy magát erősítse.

Este, amikor lefeküdt, azt mondta Andrásnak, hogy fejgörcsei vannak. Aszpirint vesz be, hogy a fájdalmai csillapuljanak. De hazudott. Nem a feje fájt, hanem a szívét szorította össze görcsös fájdalom. És nem aszpirint vett be, hanem veronált, hogy el tudjon aludni. Nem akart gondolkodni, rögtön, nyomban, bután és öntudatlanul aludni akart. Hogy el ne szólja magát és el ne árulja a szakadatlan, emésztő, elviselhetetlen sóvárgás unalmát. Eddig csak csendesen és mélázva unatkozott; most lázadozva és türelmetlenül, égő epekedéssel. Most már csak a veronál segített. Igen, azonnal el akart aludni, mert kétségbe volt esve, hogy nem mennek el Pestre és rettentő önvád és önutálat gyötörte, hogy ezen kétségbe tud esni.

MÁSODIK RÉSZ

I.

Buzgón jegyezték be az abbáziai Hotel Quarnero törzskönyvébe: ...Péterffy Andrásné Grónay Ágnes, királyi táblai bíró neje, Máramarossziget, leányával, Évával, tizenötéves, I. emelet 15-16., balkon, másfél penzió, 15 korona, külön reggeli és uzsonna 1 korona, fürdőszoba naponta 1 korona; érkezett 1915 március 15, itt tartózkodás hat hét, 10% engedmény...

Emberemlékezet óta nem kezdődött a szezon ilyen rosszul. A Quarneroban mindössze tíz-tizenöt ember lézengett, az olcsó penziókban néhány tucat sebesült katona, csaknem mind magyar, öreg házaspárok Budapestről és Bécsből, a gyermekszanatórium üres, a bárkák üresen himbálódznak a mesterséges kis öböl kőrakásai között, csak a hold, a víz, a lombosodó fák és a lovranai piszkos kis olasz csemeték nem tudják, hogy milyen nagy baj van a világon: - a hold ezüstös tányérja egykedvűen mosolyogva nézi magát a selyemfényű vízben, dagály idején locsognak a habok, a lovranai gyerekek krajcárt koldulnak és a fák dideregve reszketnek a hűvös tavaszi szél simogatására.

Ágnes, ahogy másnap kiment a balkonra, mégis könnyekre fakadt a boldogságtól. És Évike, tizenötéves szíve rajongásával, szinte eszeveszett örömmel csókolgatta édesanyja kezét, hogy elhozta ebbe a tündérbirodalomba.

Ágnes nem jószántából jött, az ura és a vármegyei kórházigazgató küldötte ide, mert naponta egy kis hőemelkedése van, ő is a háború áldozata, meghűlt a menekülés alatt.

A háború! A háború!

Már sokszor el is felejti, hogy háború van, pedig igazán sokat tudna beszélni a háborúról... Azaz, hogy semmit. Ha őszinte akar lenni, nagyon csalódott a háborúban. Azt hitte, a háború annyit jelent, hogy a világ mind a négy sarkán kigyullad, az égből tüzes eső esik, a folyók tele vannak vérrel és véres iszappal borítják el a partokat, hogy lovak és ágyúk, szekerek és hadtestek robognak keresztül a városokon és legázolják a polgárokat, katonák gyilkolják az asszonyokat és gyerekeket, az utcákon mint az őrültek jajveszékelve rohannak föl s alá a népek, vér és vér mindenütt, koporsók, halottak, minden házból halottakat hordanak ki és a kapukon bekiáltanak a sírásók: kinek van halottja, ki akar koporsót? Vagy ilyen a háború? Lehet, hogy a harctéren, Galíciában, Belgiumban, Belgrád és Párizs körül ilyen... De neki egész másféle háborúja volt Az ő háborúja azzal kezdődött, hogy tavaly május végén András egy erdei kiránduláson meghűlt és mellhártyagyulladást kapott. Éppen akkor csapolták először szegényt, amikor a háború kitört. András majd megfúlt a csapolás után, olyan rohamosan tódult be a levegő a gennyes savó helyébe... a műtétet nyomban abbahagyták és a kórházi igazgató maga is megijedt. András percekig fuldokolt s amikor magához tért, első szava az volt:

- Rettenetes, hogy én nem vonulhatok be!

Még sokáig kellett reszketnie András életéért. Nem volt étvágya, nem tudott megerősödni, fuldoklási rohamai voltak, láz gyötörte. Sokszor maga is kétségbeesett, a gyerekeit csókolgatta és fennhangon, panaszosan, szívszaggatóan olvasta Jób könyvét a bibliából.

Ezalatt emberek jöttek-mentek a házban, beteget látogatni, vigasztalni, szórakoztatni jöttek, de mindig és mindenki a háborúról beszélt, a hadi jelentésekről, a monarchia jövőjéről, az oroszokról, akik iszonyú tömegekben jöttek s már benn voltak Galíciában. Ez aztán úgy felizgatta Andrást, hogy néha ájulásba esett. De azért az emberek nem tudtak egyébről beszélni, mint a háborúról, az orosz gőzhengerről, a sebesültszállító vonatokról és Galíciáról, meg a ruténekről, akik között minden második ember áruló és kém.

András hetek óta hanyatt és a baloldalán feküdt, mert csak a jobb tüdejével tudott lélegzeni. Állandóan harminckilencen felül volt a hőmérséklete, de senki sem törődött ezzel, hanem a rutén árulókkal, akik templomtornyokból adtak jeleket az ellenségnek s a hegyek gerincén gyújtott máglyatüzekkel mutatják neki az utat. A pincék tele vannak titkos telefonhuzalokkal, ámbár rakásra lövik és akasztják a katonák a kémeket és árulókat. És Andrást faggatták, vajon itt Máramarosban is így viselkednének-e a rutének és oláhok és zsidók, neki kell tudni a legjobban, hiszen ő vezette a skizma-pör főtárgyalását. Csak ez érdekelte akkor András barátait, a városka előkelőségét, az úri hölgyeket, akik azelőtt a szolgabíró titkos legénylakására jártak... Csak kevesen voltak, akik András betegsége iránt érdeklődtek, például a rutének, akiket a skizma-pörben enyhén és kegyelmesen kezelt, azok szentképeket és olvasókat hoztak a lakására s a hosszú, göndörtincses, sápadt, hajlotthátú zsidók, a zsidó bognárok, zsidó kovácsok, zsidó bányamunkások, zsidó fiákerosok, akik a tiszakarácsonyfalvi csodarabbival imádkoztattak a bíróért. Andrást két hét múlva újra megcsapolták s akkor András megkönnyebbült és kijelentette, hogy bevonul az ezredéhez. És két hét múlva, csontig lesoványodva, magas lázzal, botra támaszkodva, szédülve a gyengeségtől, égő fájdalmak között felöltötte tartalékos hadnagyi ruháját és elutazott Kassára felülvizsgálatra. Elkísérte. Kassa tele volt; minden szálloda zsúfolva; egy kis udvari szobát kaptak valahol, valami találkaszállodában, ahol prostituáltak henteregtek harctérre induló katonákkal. Borzasztó volt ez! A lányok is, a katonák is részegek voltak és meg-megdöngették szobájuk ajtaját és trágár szavakat kiabáltak be, mert azt hitték, hogy ők is csak azért vannak ott. Bordélyházban érezte magát és a vékony falakon keresztül minden szót áthallott, amit a párok össze-vissza kiabáltak; hallotta az ocsmány csókok csattanását, a lihegéseket, a sikoltásokat, az ágyak recsegését, pohárcsengést, kurjantásokat, kiöntött mosdóvizek loccsanásait, káromkodásokat és a pénz fölött való végtelen veszekedéseket. És András nem tudott elfutni, majdnem, tehetetlenül fetrengett a férges ágy szennyes lepedőjén, büdös, penészes, nedves levegőben, hörögve és verejtékezve... Vagy ez a háború?

A másik oldalon levő szobából halk nyöszörgések és el-elcsukló férfizokogás hallatszott át.

- Nem, nem engedlek el - sikoltott egy fáradt, kétségbeesett, sírós női hang.

- Mennem kell. Ez a becsület.

- De azt mondták, hogy csak két hét múlva...

- Mindegy. Ha nem megyek, főbe lőnek. Meghasad az agyam. Oh, miért is ismertük meg egymást! - zokogott a férfi.

Emlékszik, erre a néhány szóra ő is sírva fakadt. Hát ez a háború?

Egyszerre újra feljajdult a női hang.

- Akkor inkább haljunk meg együtt.

- Jó, - mondta a férfi.

- De előbb csókolj meg - könyörgött a nő. - Egy csókot, gyere hozzám, szeress, ölelj meg, aztán ölj meg.

Ágnes itt, a tenger fölött, a szálloda balkonján, a ragyogó kék ég alatt, a hajnali szellő hűvös légáramlatában dideregni kezdett erre az emlékre. Akkor is didergett és azt kérdezte a beteg Andrástól:

- Mit kell itt tenni?

András legyintett és nagy kínnal megfordult a másik oldalára.

- Szemét nép - ezt hörögte puritán kálomista felháborodásában.

- De szólni kellene a rendőrségnek.

- Nem a te dolgod.

Minden szóra tisztán emlékszik. Alig volt azóta nap, hogy végig ne gondolta volna az egészet.

- Mit kell itt tenni? - kérdezte aztán önmagától, többször egymásután. Rendőrt hívni, betörni az ajtajukat, hazavinni a szerelmeseket, rábízni őket hozzátartozóik gondjaira... persze, persze, ez volna a legtermészetesebb és legrendesebb eljárás. De Istenem... ez sem olyan egyszerű... Mindenekelőtt van-e mindehhez elég idő? Ha ő most lármát csap, berohan, a szerelmesek észreveszik a közelgő veszedelmet és nyomban végeznek magukkal. Bizonyos, hogy ez esetben menthetetlenül el vannak veszve, mert akkor már nemcsak a szerelem kétségbeesése, de a botránytól való félelem is sietteti a katasztrófát. Egyenesen belekergeti őket a halálba. Emlékszik, ezt gondolta, akkor is reszketett valami ismeretlen izgalomtól.

E pillanatban újra megszólalt a férfi:

- Mária, az Istenre kérlek, esküdj meg, akarsz-e velem meghalni?

Erős, elszánt és csengő női hang válaszolt:

- Meg akarok halni!

- De én nem akarok gyilkos lenni - nyöszörgött a férfi. - Ha te mégis úgy gondolnád, hogy neked érdemes...

- Nem érdemes.

- Szeretsz?

- Imádlak!

- Esküszöl?

- Esküszöm.

Hallotta, ahogy odaát a szobában két test lezuhan az ágyra és két ajak fuldokolva szívja egymás vérét. Ez a ziháló csend az ő idegeit is keresztrefeszítette. Akkor érezte először, hogy háború van és a háború borzalmasan izgató, mámoros, őrjítő orgiát jelent.

- Nem félsz? - hörgött a férfi.

- Siess, mert elájulsz - suttogta a nő. - Olyan hideg vagy, mint egy halott.

Nem bírta tovább. Elvesztette minden gondolkodó képességét, felugrott, eszeveszett ijedtséggel kirohant a szobájából s azzal az ellenállhatatlan, erős és dühös ösztönnel, amellyel más élete felett is őrködünk, feltépte a szomszéd szoba ajtaját. Úgy esett be a szobába, mint egy kimerült menekülő, akit halálra üldöznek.

- Megálljának, hallgassanak meg, - lihegte kétségbeesve - az Isten szerelmére, várjanak egy pillanatig!

A szoba sarkában, rongyos viaszosvászondíványon, halálos borzalommal kuporgott két majdnem meztelen fiatal teremtés. Egymás kezét fogták és könyörögve és iszonyú szégyenkezéssel meresztették rá a szemüket. Aztán a férfi feltámolygott.

- Nem a háborútól félek én, nagyságos asszonyom - hebegte szörnyű zavarában, - csak nagyon undorodom... Ez a mi nászéjszakánk.

És igaza is lehetett neki, bár a boldogtalan olyan részeg volt, hogy alig tudott állni a lábán. Ő is érezte a helyzet szörnyű tragikumát. Ilyen nászéjszaka! A fiatal férj kénytelen idehozni ifjú feleségét, szajhák és részeg katonák közé, piszokba, bűzbe, kloakába, véres és férges ágyba, amelyben előtte röhögve hentergett két baka egy részeg utcalánnyal. Igen, úgy látszik, hogy a háború prostitúciót csinál a nászéjszakából a halál árnyékában...

Ágnes nem látta a tengert, nem látta most a zöld vízen úszó fehér vitorlás bárkákat, nem érezte az erkély korlátján virágzó rózsák illatát, az orra tele volt a kassai szálloda émelyítő alkohol- és pacsuliszagával, a fülében trágár szavak zúgtak, látta a két félmeztelen embert a díván sarkában és a foga vacogott az izgalomtól. Ez volt életének legrettenetesebb élménye s most már, hiába, bevallja, minden este ezzel a pokolian buja emlékkel alszik el, hogy álmában folytassa a szörnyűségeket.

András már azért is haragudott rá, hogy beleavatkozott a szerencsétlenek dolgába. András kérlelhetetlen volt. Undorodott attól a nyomorult embertől, aki a haláltól való félelmében leitta magát és őrjöngő kétségbeesésében öngyilkosságról beszélt eszét vesztett feleségével.

Andrásnak talán igaza volt... András mindenkit a maga kegyetlen, de igaz mértéke szerint mér és András félholtan támolygott másnap a bizottság elé. Ő a kaszárnya kapujában várta. Andrást a felülvizsgálat után két ápoló támogatta le a lépcsőn.

- Mi történt? Behívtak?

András arcát elöntötte a vér.

- Dehogy. Az ezredorvos, akinek meg kellett volna vizsgálni, iskolatársam és jó pajtásom volt.

- És?

- És ő nem vállalta a vizsgálatot. Azt mondta, hogy betegnek és alkalmatlannak lát ugyan, de nem érzi magát elfogulatlannak.

- Borzasztó nagyképűség. Valóságos gyilkos.

András tiltakozott.

- Igaza van neki. Ágyútölteléknek én is alkalmas vagyok. Meghalni én is éppúgy tudok, mint akármelyik egészséges ember.

- De nem tudsz verekedni!

Hiábavaló volt minden, András igazat adott az ezredorvosnak. Jóbarátok, iskolatársak, rokonok és elfogult emberek nem intézhetik el egymás között azt a kérdést, hogy valaki meghaljon-e, vagy nem, a háborúban.

Még egy halálfélelmekkel, gyalázattal és undorral teli éjszaka a garniszállodában. De másnap rokkantnak nyilvánították Andrást és elbocsátották a hadsereg kötelékéből... És azóta András mintha búskomor volna, bújik az emberek elől. Pedig ő az egyetlen ember Máramarosszigeten, aki nem bízik a győzelemben. Az egész város tele van diadalmámorral az első naptól kezdve, de András mindig a fejét csóválja.

- András, te ellene vagy a háborúnak? - kérdezte tőle egyszer négyszemközt, a főhercegi szerető hálószobájában.

András felháborodva tiltakozott.

- Végig kell küzdeni ezt a háborút az utolsó csepp vérig. Ez a becsület.

- De...

- Te nem értesz ehhez.

- De te azt hiszed...

- Pszt. Erről ne beszélj senki fia előtt. A háborút nem fogjuk megnyerni. És ha a hadvezetőség nem gondoskodik a Kárpátok megvédéséről, akkor egy napon nyakunkban lesz az orosz és ágyúk bombázzák Pestet.

András később bevallotta neki, hogy titokban levelet írt Tisza Istvánnak, a miniszterelnöknek, s neki mint a máramarosszigeti egyház főgondnokának figyelmébe ajánlotta a Kárpátok megerősítését. Ha ezt akkor megtudja valaki, Andrást az egész város tébolyult és gyáva fontoskodónak tartotta volna! Azóta ugyan kiderült, hogy neki volt igaza. De, úgy látszik, igaza lehet Tisza Istvánnak is, aki saját kezével írt levélben megnyugtatta Andrást, hogy Magyarország határait nem a Kárpátoknál, hanem a belga-francia fronton és Párizs előtt védik... s a háború sorsa a nyugati harctéren dől el...

András most már nem nézi a haditérképeket. Végzi a dolgát, a gyermekeivel foglalkozik és esténkint felolvas nekik a bibliából. Pedig már az első hónapokban kisült, hogy a Kárpátok nem védik meg Magyarországot. Máramarosszigeten már kozák lovak patkói csattogtak és a schönbrunni sárgára meszelt kúria hálószobájában már orosz tábornok aludt...

Ágnes az első napot azzal töltötte, hogy leveleket írt haza az urának. A levelek hazugok voltak, mert tele voltak elégedetlenséggel és panaszkodással; Ágnes magamagának sem merte bevallani, hogy sohasem volt olyan izgatottan és vágyakozón boldog, mint most.

Másnap megismerkedett egy öreg biztosítási hivatalnokkal és a feleségével. A házaspárt először apának és leányának nézte... A férfi jóval a hatvanon felül; haja, bajusza egészen ősz, hófehér szakálla hegyesre nyírott, mint valami spanyol diplomatának.

- Sebastiani Kamillo igazgató, nyugalomban, Bécsből, csókolom kezét. Méltóságod engedelmével bemutatom a feleségemet.

Kitűnt, hogy az öreg úr spanyol származású, első feleségét már húsz éve eltemette, a második 1906-ban halt meg tüdőgyulladásban, a harmadik - ez a szép, karcsú, feketeszemű harmincéves hölgy - két éve él vele boldog házasságban. Mindig együtt voltak. Sebastiani úr kissé rideg és pedáns igazgató volt, a felesége ellenben csupa vágy, csupa élet, csupa szerelem és egész fiatal lelkével imádta az urát.

Ágnes zavarában csak annyit felelt, hogy ő nem méltóságos, a táblabíráknak csak nagyságos a címük.

Az öreg úr mosolygott és könnyedén legyintett. Mintha azt mondta volna: nem baj, én öreg ember vagyok, én jobban tudom, hogy milyen címe van egy ilyen gyönyörű és arisztokratikusan öltözködő dámának, itt, lenn, Abbáziában. A felesége féltékenyen nézegette Ágnest.

A háborúról nem sokat beszéltek. Mintha valami titkos megegyezés lett volna a vendégek között, ezt a témát gondosan kerülték. Pedig mindenki a háborúért, a katonákért, a győzelemért élt-halt, reménykedett és reszketett. Ágnes magában bevallotta, hogy szinte szerelmes a háborúba. Bejárta a környéket, sokat ringatta magát a hullámok hátán, örült a korai tavasznak, a napsütésnek, a hadijelentéseknek és sokszor egész határozottan érezte, hogy igen, igen, most kezdődik el az ő igazi élete. Az élet. Amire érdemes volt harminchat esztendeig türelmesen várni. Hogy mit hoz ez az élet, azt nem tudta volna megmondani. Nem is volt programja. Csak hite volt, fanatikus, fatalista, babonás hite. Nem tett egy lépést sem, de tudta, hogy az élet annál jobban siet feléje. Mindenki leste az újságokat, hogy a németek mikor foglalják el Párizst, - Ágnes is ezt cselekedte. De érezte, hogy az ő számára ennél fontosabb dolgok is történnek még a háborúban.

A szálloda directriceje volt az egyetlen lélek Abbáziában, aki nem lelkesedett a háborúért.

- Ideje volna már igazán, hogy bevonuljunk Párizsba. Ha ez még sokáig így tart, elpusztulunk valamennyien, - sopánkodott Péterffynének.

- Kik? - kérdezte Ágnes.

- Hát mi, szállodások.

Ágnes egész lelkéből megvetette az önző, kufár lelket.

- Látja, asszonyom, - mondta a szálloda directricejének - én nem haragszom a háborúra, pedig nekem is kijutott a bajból. Bátyám a háború kitörésekor éppen tengeri úton volt. Tuniszban rekedt, onnan elvitték Lyonba. Internálták. Az Isten irgalma védje őt az ellenség haragjától. Én meg beteg vagyok. Tavaly októberben betörtek az oroszok Máramarosba. Menekültünk. Akkor naplót írtam ezekről a szörnyűségekről. Most is megborzadok, ha a kezembe kerül. A menekülés alatt megfáztam nagyon. Tüdőcsúcshurut.

- De itt a tengerparton majd kigyógyul szépen - vigasztalta üzleti hangon a directrice. - Gyönyörűen süt a nap.

- Még jó, hogy ez a kis tengerpart megmaradt nekünk, szegény betegeknek. Csak eszükbe ne jusson az olaszoknak...

- Isten ments! Ilyesmire gondolni is bűn.

A directrice ezt mindennap elmondta, de Abbázia azért napról-napra néptelenebb lett. Egyenként és lassan elszállingóztak a vendégek és az ottmaradtak ilyenkor mindig aggodalmasan összenéztek.

- Menekülés? Jönnek az olaszok?

Mindenki tiltakozott ez ellen a feltevés ellen, Sebastiani úr közönséges ijedt birkáknak minősítette a távozókat. Március végén már csak négy-öt vendége volt a szállodának, amelyben Ágnes és kislánya lakott. Sebastiani az utóbbi napokban kissé elkomorodott. A feleségét sokszor magára hagyta és egyedül kószált a Lovrana felé vezető utakon. A szép feketeszemű fiatal asszony emiatt gyakran panaszkodott.

- Félek, hogy Kamillo megint valami jó fogást csinált.

- Mire gondol? - kérdezte Ágnes.

- Sok itt a csinos hadiszalma. És az asszonyok oly erkölcstelenek.

Ágnes elnevette magát. Csodálkozva nézett az asszony szemébe. Mi ez? Kegyetlen gúny vagy eszelős féltékenység? De aztán őszintén megesett rajta a szíve. A fiatal, szép teremtés szeméből kipottyant a könny.

- Tudom, hogy mit beszélek. Ismerem Kamillot. Bolondja a nőknek. És sok pénze van, asszonyom... és én tudom, hogy Kamillo szeretetreméltó és nem sajnálja a pénzt.

Ágnes nem tudta, hogy mit gondoljon efelől a szép és minden büszkeség nélkül való asszonyka felől. Először azt hitte, hogy Sebastianiné nem a férfit, hanem a pénzt félti. De az a könnycsepp! A pénzt nem könnyekkel szokta félteni az asszony, hanem dühhel és felháborodással. Ő pedig, úgy látszik, alázatosan és őszintén kínlódik. Ez a szerelem kezdte érdekelni.

Abbáziában már alig volt néhány tucat vendég. Agglegények, sebesült, beteg tisztek, szalmaözvegy asszonyok, önkéntes ápolónők, vöröskeresztes úrilányok, kéteshírű és kétes magaviseletű színésznők ténferegtek fel-alá a parton és éjjel ki-besurrantak egymás szobájába. A szállodák személyzete sok pikáns történetet fecsegett futó viszonyokról és titkos mulatozásokról. Nappal azonban mindenki horgolt és kötött. Ágnes csak lézengett közöttük s éjjel a kassai hotelszobáról álmodott. Emiatt reggel kimerülten ébredt és alig tudta vonszolni magát.

Egy este Sebastiani sötét arccal járt-kelt a Quarnero halljában.

Ágnes megszólította:

- Rosszkedvűnek látszik.

- Ah! - recsegett az öregúr asztmatikus hangja - hitvány, komisz népség! Hencegő, oktalan, hányaveti fickók!

- Kikről beszél?

- A katonákról. A fiatalokról.

Ágnes csodálkozott.

- Ők a mi hőseink!...

Sebastiani gorombán félbeszakította:

- Eh, hősök! Hagyjuk, méltóságos asszony, a frázisokat. Éretlen tacskók, ez az igazság. Most kaptam levelet.

- Kitől?

- A fiamtól.

- Nem is tudtam.

Sebastiani elpirult.

- Hát persze, elfelejtettem. Virgil. Akasztófáravaló himpellér, ördögadta kölyke.

Másnap Sebastiani felesége elmondta Ágnesnek, hogy az öregúr első házasságából való fia, Virgil, huszonnégyéves orvostanhallgató, akit nagy protekcióval eddig Bécsben tartottak valamelyik hadikórházban, most a frontra jelentkezett.

Másnap híre futott, hogy egy főhercegasszony érkezik s a Vöröskereszt-egylet javára gyűjtést rendez a vendégek között. Vele jön néhány mágnásasszony, mint önkéntes ápolónő és Burmester, a híres hegedűművész. Hangverseny lesz a Quarneróban s a fenséges asszony szeretné, ha azon valaki a vendégek közül felolvasna. A szálloda direktriszének eszébe jutott Péterffyné, aki azt mondta, hogy naplót írt az orosz betörés alatt. Másnap megérkezett a főhercegasszony, a Quarneróban szállt meg, Ágnest bemutatták neki s a főhercegnő kérte, hogy vegyen részt az előadáson.

- Én tartom az elnöki megnyitót, az osztrák Burmester hegedül, illik, hogy egy magyar is támogasson bennünket a szent cél érdekében.

Nem lehetett visszautasítani.

Ágnes kikereste naplóját és kiválogatta a nyilvánosság elé való legérdekesebb és legmeghatóbb részleteket. Át is dolgozta, kijavítgatta, néhol törölt belőle, máshova pedig hatásos, szónokias, patetikus tirádákat illesztett bele, mint egy iskolai dolgozatba vagy emlékiratba. Sokáig habozott, hogy a kassai nászéjszakát belevegye-e a felolvasásba? Reszkető vágyat érzett, hogy legalább röviden... de aztán elszégyellte magát. Istenem, azt még sem meri. Munkaközben gyakran gondolt bátyjára, Grónay Barnabásra, akinek az írásművészetét András sokszor kigúnyolta, de ő - lehet, hogy pusztán testvéri elfogultságból - rendkívül nagyra értékelte. Kellemesen izgatta az az elképzelés, hogy holnap délelőtt egy főhercegasszony és Abbázia minden magyarul értő embere az ő szavaira figyel és ő valami aktív részt vesz ezzel a világháborúban. És mindenki őt nézi majd, utána mindenki róla fog beszélni, neve az összes bécsi és budapesti újságokban olvasható lesz, talán meg is hívják majd ide vagy oda, a főhercegnő felfedezi, megszereti, társaságába fogadja és magával viszi - Istenem, hát mégis történnek csodák!

De közben majdnem kiugrott a szíve a félelemtől: mit szól ehhez András, aki irtózik a feltűnéstől, a nyilvánosságtól, az asszonyok háborús sürgés-forgásától, aki nem engedte meg, hogy önkéntes ápolónő legyen s tele van rosszhiszeműséggel, gyanakvással és féltékenységgel... mit szól ehhez András?

Mindegy. A főhercegasszonynak nem lehet ellentmondani. Ágnes pompásnak találta naplóját és feketeselyem toalettjét is, reggel hússzor belepillantott a kéziratába s a nagy állótükörbe s a Quarneró dísztermében, közvetlen a főhercegasszony megnyitója után, dobogó szívvel, mámorosan, remegve a félelemtől és boldogságtól, elkezdte olvasni a naplót.

II.

A teremben mindenki őt nézte. Az asszonyok gúnyosan, irigykedve, a férfiak vakmerő nyugalommal mosolyogva, láthatólag sok érzéki kíváncsisággal. Kislánya, a karcsú, nagyszemű, Botticelli-frizurás Évike a főhercegnő mellett ült, mint kis udvarhölgy, komolyan, sápadtan, büszkén és szégyenlősen.

Ágnes olvasni kezdett. Eleinte megijedt, olyan idegenül csendült a hangja. Még soha nem hallotta a saját hangját ekkora csöndben, ilyen nagy teremben. Néha-néha felpillantott írásaiból és észrevette, hogy a férfiak arcátlan nyíltsággal vizsgálják a dobogón nyugvó selyemcipős lábát. Zavarba jött és a tizedik mondatnál kissé dadogni kezdett. Ezt restellte. Kezdte már megbánni, hogy ilyesmire vállalkozott. Ha ezt András látná! Igaza van Andrásnak, ez nem finom és előkelő dolog. Ez rovására megy a női szeméremnek. Ideállni, magát mutogatni, magáról, családjáról, gondolatairól és érzéseiről fecsegni: ez a lelkileg való levetkeződés arcába kergeti a vért. Ez majdnem olyan, mintha testileg is meztelenül mutogatná magát. Nem is hallotta már a saját szavát, nem is értette a saját mondatait, csak gépiesen olvasott, olvasott s közben ájuldozott az izgalomtól és a lelkiismeretfurdalástól. Úgy érezte, hogy ő most Péterffy András táblabíró ellen súlyosan vétkezik. De ez a vétek lassan-lassan gyönyörűséget is tudott adni. Elvesztette fejét, zúgott az agya és olvasott, olvasott és gyönyörérzetek futkároztak idegeiben. A harmadik oldalt, ahol a menekülést írta le, már önkívületben, elszántan, boldog extázisban olvasta Ágnes:

- Kolozsvár, 1914 okt. 4. Tegnap hajnalban végre elindultunk. Az uram nem jött velünk. De meg kellett ígérnie, hogy a főispánnal együtt ő is elhagyja a várost, mihelyt Bothmer generális kihirdeti a közveszélyt. Én, a két fiú és Évike lányom hajnali négy órakor már künn voltunk a pályaudvaron. A gyerekek folyton Andrást csókolgatták, de nem sírtak, inkább idegesen nevetgéltek, mintha örültek volna a kalandnak. Néha én is felkacagtam. Nem is tudom, miért? Az állomáson tizenöt-húsz mozdony szorongott egymás hegyén-hátán. A mozdonyok! Azóta számtalanszor látom álmaimban a kelet felől menekülő óriás, komor, vasból való szörnyetegeket. Pirosszemű füstölgő monstrumok ötpercenként zúgva, zakatolva, fújva, pöfögve vánszorognak be az apró állomásra. Egész vonatok csupa mozdonyokból. A gőz lecsapódik rajtuk, mintha ijedtségtől, futástól, kifáradástól a homlokuk verejtékezne. Mindig ezek az első menekülők. Mi ott, az ország keleti szélén, már tudjuk, hogy ezt nehéz ágyúk, stratégiai visszavonulás, fejvesztett rohanás, füstölgő falvakból elriadt menekülők, ordító csecsemők, imádkozó asszonyok és káromkodó férfiak követik. Az egész falu künn van az állomáson. Fehér, reszkető ajkak tátva maradnak, zavaros szemek bámulják a menekülő mozdonyokat. Nem tudom leírni, micsoda látvány, amikor egy falusi állomáson harminc mozdony ontja a füstöt, lövelli a gőzt, rémíti az embereket, liheg, bőg, reszket és fújja a sípját, mintha segítség után sikoltozna.

Halálos csend támadt a Quarneró termében. A dolog nem érdekelte a hölgyközönséget, de a fiatal és csinos önkéntes ápolónők irigykedve néztek a felolvasóra. Ez az asszony kezd érdekessé válni! A férfiak barátságosan és bután mosolyogtak. Ezzel mutatták meg fölényességüket és talán azt, hogy őket sem a mozdonyok érdeklik, hanem a szép asszony áttüzesedett arca, a lágyan zengő hang és a selyemharisnyás, formás, vékony bokák. Csak a főhercegnő nézett ünnepélyesen és áhitatosan, mert ő egy szót sem értett a magyar asszony nyelvén. Ágnes azonban mindebből nem vett észre semmit. Felemelte hangját és kissé remegve az izgatottságtól, folytatta a napló olvasását.

- A menekülők félig igaz, félig hisztérikus félelemben fogant hírekkel rémítgették egymást. Az ellenség átlépte a Kárpátokat! Borsán megjelentek a kozákok! Bukovina felől éjjel-nappal dörög az ágyú! A járőrök harminc kilométerre járnak a falutól! Meneküljön, aki tud! Az állomáson galiciai zsidók, máramarosi oláhok, havasi rutének piszkos, izzadt, éhes, rémült tömege nyüzsög. A marhakocsikban ember, tyúk, disznó, bárány, kanárimadár és macska békességben megférnek egymással, mint Noé bárkájában. Vasutasok őgyelegnek a sínek között. A mozdonyok tüdeje zihál, mint a kifulladt emberé. Mindenkinek a szeme - a mozdonyoké is - az áldott, biztos, gazdag, oltalmat ígérő Magyarország felé néz. Egy rutén parasztasszony szentképet árul és imádkozik. Teherben van. Könyörög, hogy vigyék el Pestre. Miért? Nem tudja. Mindenki Pestre igyekszik, az az ígéret földje. Két öreg barátnőm, aki velem együtt járják a háborús kálváriát, kezüket tördelve rimánkodnak: üljünk fel már valamelyik mozdonyra. Mindegy, akárhová megy. Lehet, hogy ma még menekülhetünk, de holnap már késő. Én is kezdek félni. Sokszor láttam, hogy öreg barátnőim előre érzik a kicsíny és nagy veszedelmeket. Drága és kényes életük folyamán idegeik megtanulták, hogy a baj mindig előre küldi hírnökét. A fiatalok könnyelműek és elbizakodottak, nem tudják, hogy mit jelentenek ezek a jelek. De az öregek megjósolják a haláleseteket és a tűzveszedelmet...

Ágnes szeme pillantása kislányára esett. Éva összekuporodva ült a főhercegasszony mellett, gyermekesen, ártatlanul, de már kipirulva, mint aki az anyja ünnepeltetéséből egy részt a maga számára könyvel el hiúságában. Ágnesnek hirtelen eszébe jutott, hogy neki most szégyellnie kell magát a kislánya előtt. Komolytalan, majdnem frivol, kihívó, kacér helyzetben mutatkozik a gyermeke előtt, rossz példát ad neki, olyan impressziókat hagy a lelkében, amelyek később... jaj, erre gondolni is fáj, most újra lelankadt az önbizalma s már legjobban szeretné, ha túl volna a felolvasáson. Kissé gyorsabban olvasta tovább;

- Már csak Kolozsvár felé menekülhettünk. Féltünk, hogy Huszton előbb lesz ott az ellenség, mint mi, menekülők. Milyen szerencse, hogy öreg barátaimra hallgattam! A vonatunkat ágyúlövés érte. Három kocsi porrá zúzódott és nyolcvan ember véres roncsa maradt a síneken. Mi tovább nyargaltunk a vasparipán. Alig beszélt valaki a három utolsó kocsiról. Mentünk, mentünk, nyitott szénkocsiban, az éjszaka dermesztő hideg, az ég borult, sötét, sehol egy csillag, egy lámpa, egy mécses, mintha meghalt volna az egész világ. Az állomásokon utánunk özönlött minden: a mozdonyok - ezek a kehes, göthös, izzadó vén acélkutyák - nyomunkba eredtek minden állomáson. És megmozdultak a falvak és szekéren, gyalog, lóháton iramodott mindenki, amerre látott. Sokan egyenesen az ellenség karjaiba. Magunkban hordoztuk a félelem ragályát, mint a pestist és nyomunkban elveszett az emberek józan elméje.

Ágnes megint belepillantott a százfejű, sokszemű, furcsán vonagló, szélesen elterpeszkedő hallgatóság kivilágított és mégis ködben úszó arculatába. És most Sebastiani urat vette észre, mindjárt a második sor sarkán, amint lelkesen és rajongva hallgatja és egyben majd elnyeli őt a tekintetével. Új lapot fordított. Kissé habozott, hogy ne hagyja-e ki a következő részt, de megijedt, hogy belezavarodik. Olvasta tehát:

- A menekülők vonatjából valahogy kiválogattuk és összeszedtük a holminkat. Mindent ott hagytunk a kastélyban, ami haszontalan: arany- és ezüstneműinket, csipkéinket, szőnyeg, függöny, selyem, bársony-limlomot, de elhoztuk az ócska varrógépet. Hátha az szerzi meg majd a kenyerünket. Egész nap künn voltunk a kolozsvári pályaudvaron. Utasok, hordárok, katonák, menekültek, kereskedők, rendőrök nyüzsögnek, mindenki áldozata vagy szolgája, vagy ura a háborúnak. A vonatok ki- és berobognak egy láthatatlan, félelmetes hatalom intésére. Először egy sebesültszállító kórházi vonat siklott be halk, szomorú lassúsággal. A mozdony szelíd, óriási igavonó állat szolgálatkészségével szinte belopódzott a pályaudvarra. Fájdalmasan zihált, mintha maga is súlyos sebet kapott volna a Kárpátokban. Oldalából ömlött a gőz, mint a vér a meglőtt katona sebéből. Borzasztó volt ez a mozdony a maga haldokló energiájával. Mint egy tagbaszakadt nagy temetési ló, amely idomtalan hosszú, fekete koporsós kocsit vontat. A másik irányból német mozdony szalad be a síneken. Tábornokokkal, vezérkari tisztekkel, polgári adlatusokkal, diplomatákkal teli vagonjait gőgösen, dacosan, hangos pöfögéssel vonta. Komoly volt és pompás. Ragyogott rajta a frissen csiszolt réz, az acél, a vas. Alacsony kürtjéből ömlött a füst és beborította az egész pályaudvart. Reszketett a benne zubogó gőz elemi erejétől, amely majd szétfeszítette gigantikus acélbordáit a gépnek. Csak pár percig állott néma, szerény, megrökönyödött, itatásra, új szénre váró, rozzant társai között, akiket lenézett, mint fejedelem az őt bámuló csőcseléket. Mire alaposan megcsodálhattuk volna, már eliramodott. Oh, milyen más volt ez, mint az én Galicia felől menekülő, kétségbeesett, zokogva ziháló mozdonyaim! Csak még egyetlen vonatot vártam be. Fejem szédült a diabolikus zűrzavartól. Felvirágzott, selyemkendőkkel és nemzetiszínű, szalagokkal ékes, hetyke, finnyás, karcsú, legénykedő mozdony szaladt be az állomásra. Regrutákat szállított a fővárosba. A legények kurjongattak, ittak, nevetgéltek, fel- és leugráltak a kocsik lépcsőjéről s a mozdonyvezető mosolyogva gyújtott szivarra, amelyet hadijelvényes ifjú úriasszony nyomott a markába. A mozdony szeme mintha odakacsintott volna a menyecskére. Sustorgott, sziszegett, hápogott, tüsszögött ez a mozdony, mint egy lump regruta táncos éjszaka után. Szalagjai lobogtak a szélben, a füstje fehéren szökkent a magasba, a lihegése olyan erőteljes, friss és boldog lihegés volt, mint egy szerelmében kifáradt menyecskéé. Én már szinte tudok beszélni a mozdonyokkal.

A hallgatóság megmozdult, hangosan helyeselt és tapsviharban tört ki. Ágnesnek félbe kellett szakítania a felolvasást. A főhercegnő is szívélyesen mosolygott és fehérkesztyűs kezével Ágnes felé intett. Éva arca csak úgy lángolt. Sebastiani úr a felesége füléhez hajolt és az asszony szelíden rázta a fejét. Vajon mit mondhatott Sebastiani úr a feleségének? A felvirágzott mozdony talán a fiát juttatta eszébe, aki nemrég ilyen vonaton robogott ki az északi frontra? Ágnes új fejezetet kezdett.

- Budapest, október 10. Végre Pesten vagyunk és elhelyezkedünk egy finom, nyugalmas, fényűző szállodában. Ki-kijárok a Dunapartra, a Váci utcába, a Sugár-útra, mint öreg tantijaim mondják régiesen és keresem a háborút. Nincs háború! - rikoltozta felém a játszikedvű, napsugaras, piros Élet szája. Autók száguldoznak és fiákerok robognak, katonák parádésan, zászlósan, zenével menetelnek, emberek cifrán kiöltözködve, mosolygósan, bizakodva és elégedetten sétálgatnak, az asszonyok szoknyája ijesztően szűk és rövid, arcuk kendőzött, nevetésük biztató és bátor. Mindenki az utcán van, sürög-forog, ad-vesz, lohol vagy boldogan pihen a sikerein. A kávéházakban zsúfolásig minden asztal emberrel, étellel, virággal, borral, dallal, kacajjal, szerelemmel. Itt, úgy látszik, senki sem tudja, hogy a mi vonatunkról három kocsit lelőttek az oroszok és nyolcvan ember vére festette pirosra a sineket.

- Budapest, október 12. Egy utcasarkon láttam az én rutén parasztasszonyomat... Szentképeket árul. Megvékonyodott és csecsemőjét a karjában tartja. Galíciai zsidók, máramarosi oláhok úgy ténferegnek a Dunaparton, mint öreg, rezignált, nyugdíjas tábornokok győztes csata után. Ezek is elfelejtették a három utolsó kocsit? Az ember sem a fájdalomban, sem az örömben nem tud megsemmisülni. Kis kastélyom, bútorom, ezüstjeim, ruháim, kertem, állataim, ki tudja, kinek a kezén pusztultak el mindörökre - s én mégsem tudok egyetlen könnyet sem elsírni bánatomban. Nem tudok semmit, csak örülni, hogy élek. Minden szálloda tele van menekülővel, mindenki otthagyta a maga kis földi paradicsomát, minden Ádám és minden Éva jött-ment csavargó lett ebben a kőrengetegben. És mégis, mintha sohasem lettünk volna ilyen boldogok. Hallom, hogy a tél ráfeküdt az én kis máramarosi falumra, kastélyomra, fenyőbokraimra s a hó tisztára mosta a kis állomást, amelyen annyi vörösszemű, dübörgő, fáradt mozdony dúlt-fúlt azon a szörnyűséges napon. A háborút is megdermesztette a tél s hallom, hogy a frontokon elhallgatott az ágyúszó. Orosz generális lakik a házamban otthon, Máramarosban s táncos teaestélyeket rendez szentpétervári kurtizánokkal. De mégis boldogok vagyunk. Valószínűleg azért, mert nem ültünk abban a három utolsó kocsiban, amelyet leszakított az orosz gránát...

Újra felzúdult a tapsvihar. Ágnes azt sem tudta, hogy ezt illik-e megköszönnie? Egy pillanatig az volt a szándéka, hogy feláll és meghajtja magát. De ezt színészkedésnek és magához méltatlannak találta és elpirult, úgy restellte magát. Sietve továbblapozott tehát:

- Budapest, október 15. Itt Pesten vidám, farsang járja. Szinte sajnáltam, hogy az uram visszautazott Máramarosszigetre. Az oroszok már az egész országból kitakarodtak.

- Éljen a hadsereg! Hoch Deutschland! Éljenek a mi hőseink! Hoch, hoch, hoch! - tört ki az ujjongás a hallgatóságból.

Ágnes egészen megzavarodott. Vajjon neki is kell most éljeneznie? Szerencsére elült a zaj és Ágnes folytathatta.

- Budapest, október 26. Csak egy félórát tudtam aludni az izgalomtól, de ez a félóra is borzasztó álmokkal volt teli. Ott voltam a máramarosszigeti állomáson. Néptelen volt, csendes, a váltóőr vastag farkasbőrbundában álmosan szítta a pipáját. A főnök kutyája ugatott, a jelzőkészülék halkan csengetett, az országútról szekér nyikorgása hallatszott, néha nagyot dördült az ég, vagy talán ágyú a távolból. Ott sétáltam fel és alá a peronon és vártam az uramat Oroszországból. Egyszerre vad robajjal beszaladt az állomásra az égőszemű mozdony. A vonatvezető leugrik és törülgeti a homlokát. Káromkodik. Aztán jön egy másik mozdony, sebesen, zörögve, kattogtatva, lihegve, mintha elszökött volna a Pullman-kocsik elől. Utána harmadik, negyedik, ötödik... az állomás már tele volt mozdonyokkal, mind sóhajtott, lihegett, sikoltozott és - homlokát törülgetve és káromkodva - mindegyikről leugrott a vonatvezető. Borzasztó volt ez. Meneküljön aki tud! - kiáltotta egyszerre mind a tíz, húsz, ötven mozdonyvezető és én beugrottam egy szénszállító kocsiba. Egyszerre benépesedett az állomás, jöttek kocsik, szekerek, lovasok, gyalogosok a világ minden tája felől, felugráltak a mozdonyokra és megindították a gépeket. Most már száz és száz mozdony vágtatott felénk sűrű sugárban, jobbról, balról, egy roppant félkörből, amely lánggal égett és füstölgött és sziporkázott. És a száguldó, menekülő, bús, haragos, dühöngő mozdonyok valamennyiünket elgázoltak. Az egész világ minden mozdonya felénk vágtatott és elgázolta egész szegény Magyarországot, Milyen ostobák és gyerekesek az álmok. Ki fél ma már a mozdonyoktól?...

Újra felhangzott a taps és az éljen. Még csak két és fél oldal volt hátra a naplóból. Ágnes most már sajnálta, hogy néhány perc múlva a végére ér. Olyan jó volt így sütkérezni a figyelem, csodálat, melegen simogató pillantások, dicséretek napsütésében. Új lapot vett finom, fehér kis kezébe, amikor a szálloda szolgája óvatosan beosont a terembe, valahogy Sebastiani úr háta mögé lopódzott és egy sürgönyt adott át neki. Sebastiani úr elolvasta és lefordult a székről. Rettenetes izgalom támadt, az emberek felugráltak és Sebastiani felesége sikoltozni kezdett. Az ünnepségnek hirtelen vége lett, a főhercegasszony megölelte Ágnest és sietve távozott.

Az orvos már csak az öregúr halálát állapította meg. Görcsös kezéből darabokban szedték ki a táviratot, amelyben értesítették, hogy fia hősi halált a kárpáti harcokban.

Ágnes megragadta a kislánya kezét és szinte futva vonszolta magával, fel, a szobájába. Ott az ágyra vetette magát és keservesen sírt.

III.

Egész nap a szobájában maradt. Lelke fellázadt és gyűlölte magát, a sorsot, még szegény Sebastianit is, aki őt ilyen tragikus iróniával tette szánalmas és groteszk figurává.

Éva is egész nap sírdogált. Neki is elrontotta ez a dolog minden örömét és diadalmámorát.

- Holnap hazamegyünk - toporzékolt Ágnes és azon kapta magát, hogy még a kislánya ellen is keserűséget és haragot érez.

- De anyukám! - rimánkodott a gyermek - apuka azt mondta, hogy hat hétig maradunk.

Ágnes szíve összeszorult és borzasztó félelemérzet fogta el. Istenem, hogy fog ő András szemébe nézni ezek után?

Estefelé mégis lement a szálloda halljába, majd meglátogatta Sebastianinét. A fiatal asszony félőrülten zokogott a holttest mellett és a haját tépte fájdalmában. És átkozta az Istent, aki megengedte, hogy a népek háborúskodjanak. Vérfagyasztó volt. Ágnes megrendült és vacsoráját felhozatta a szobájába.

Vacsora alatt bekopogtak hozzá.

- A fenséges asszony kéreti méltóságodat.

Ágnes sietve magára kapta estélyi ruháját és megjelent a főhercegnő fogadószobájában.

Félóráig tartott a kihallgatás. A fenséges asszony nagyon sajnálta a tragikus esetet, de azt mondta, hogy ilyen a háború. Neki is egy öccse és két sógora van a német főhadiszálláson. Ő pedig hónapok óta utazik, bár súlyos májbaja van. A felolvasás azonban nagyon szép volt és ő szeretné, ha Bécsben vagy Prágában is hallanák az orosz betörés történetét. Hadd lássák, hogy a polgári lakosság milyen áldozatokat hoz a császárért és a hazáért. Lesz rá gondja, hogy a fővédnök kitüntesse a felolvasót. Aztán a férj és a gyermekek felől kérdezősködött. Kár, hogy Burmesternek, a nagy hegedűművésznek elmaradt a száma.

- Ismeri a művészt?

- Még nem volt alkalmam.

- No, ha eljön velem Bécsbe, ott meghallgathatja.

Ezzel elbocsátotta.

Ágnessel forgott a világ. Mi ez? Ő az udvarhoz kapott meghívást? Őt besorozták a főhercegasszony kíséretébe? Mi ez? Hát eljött a csoda?

Szobájában már várta a hercegasszony főkamarása. A vöröskereszt csillagát adta át neki. Aztán kijelentette, hogy még soha életében nem hallott ilyen magvas felolvasást s nem látott olyan gyönyörű gyermeket, mint őméltósága kedves leánykája.

Ágnes hebegni is alig tudott a boldogságtól. Amikor magára maradt, ölébe kapta Évát és csókjaival majd megfojtotta.

- Évikém, édes kis gyönyörű virágom, jaj de szép az élet.

Boldog izgalmában felkapta a naplót és sebtiben itt-ott olvasgatni kezdte. Csakugyan nagyon szép - állapította meg önelégülten, de egyszer csak bosszúsan rántotta össze a szemöldökét. Két oldal - Istenem, a legszebben megírt két oldalacska - a szegény Sebastiani tapintatlan viselkedése miatt olvasatlanul maradt. Arról volt ezeken a lapokon szó, hogy november elején már ő is hazamerészkedett Máramarosszigetre.

A vonat csak Királyházáig közlekedett. Onnan parasztszekéren igyekeztek hazafelé. Jó tíz órai kocsiút, hegyen, völgyön, bércen, erdőn keresztül, márványkemény, fehér szerpentinúton. Hideg volt és csendes, kihalt, gyászoló volt minden. Az oláhok, rutének és zsidók már hazaérkeztek. A falvakban tétován, tunyán, kiábrándulva néztek körül. Ez a háború?

A kocsi vígan zörgött az országúton. A falu végén, karjait az ég felé emelve, mint élő tilalomfa, útját állta a kocsinak egy asszony. A lovak felhorkantak és gyökeret vert a lábuk a magas, sovány, eleven asszonyszobor előtt. Az asszony pólyát tartott a karjaiban. Felvették a kocsiba, hátuk mögé ültették.

- Honnan jössz, menyecske?

- Pestről.

- Mit kerestél ott?

- Menekültem. A gyerek ott született.

- Most miért jössz haza?

- A többi is hazajön.

Ő volt a rutén asszony, aki szentképeket árult.

Az anya lassan elszenderedett. Ők is elaludtak. Közben beesteledett és megvakult az országút a sötét erdőktől s a felhős ég haragos éjszakájától. Tébolyodott sikoltás ébresztette fel Ágnest. A rutén asszony leugrott a kocsiból és futni kezdett visszafelé. Karjában a pólya üresen. Álmában valahol kicsúszott belőle a gyerek. Többé sohasem látták a szerencsétlent.

Hajnal volt, amire hazaértek. A kis állomás helyén téglahalmaz, megfeketedett gerendák, pernye, égetett bútorok omladéka, meggörbült acélsínek, rozsdás vasdarabok, törött üvegek. Szemét, por, piszok, korom, sár.