Papírfrász

A “nemkönyv”

Bizik Péter Károly

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Nagy Márton

Illusztrációkat készítette: „Tadeus” Tóth Gábor

www.bizik.org

www.kaneger.eu

1.

Rezső a kanapén ébredt. Félig kábán ránézett az órára, ami reggel nyolcat mutatott a nagy méretű kijelzőn. A lakásban csend honolt, a család már tegnap elutazott a nagyiékhoz. Nem is jönnek haza napokig, legalábbis, ha minden jól alakul. Nem ment velük. A rengeteg teendőjére hivatkozott, de igazából szó sem volt erről. Szabadságot vett ki a hétre, élvezni akarta egy kicsit a magányt és a csendet. Az elmúlt év elég mozgalmasra sikeredett a cégnél és hát, ahogy nőttek a kölykök, úgy itthon sem volt cseppnyi nyugalma sem tőlük. Minden napra jutott valami. Egyszóval, most igazán elégedett lehetett, úgy vélte, végre azt csinálhat majd egész nap, amit csak akar. Megehet egy egész hideg pizzát anélkül, hogy valaki elüvöltené magát: „…De én még nem is ettem!”, vagy hogy a felesége megvető pillantása kísérje, mert azt nem melegítette meg. Ott és annyi sört ihat, amennyit csak bír. Ehet akár hagymás halat is reggelire és utána kommentárcunami nélkül koronázhatja meg egy hatalmas „fartrombitával” mindezt. Ennél a gondolatnál elvigyorodott, majd elgémberedett csontjainak ropogtatása közben hangosan szellentett egyet. De a legfontosabb, hogy övé lehet korlátozás nélkül az állandó viták tárgya, a lakás legértékesebb része, a legnagyobb drámák kultikus helyszíne… a WC. Ez volt a napi konfliktusok állandó forrása. Ha valaki egy kis magányra vágyott, ebbe az alig egy négyzetméteres helyiségbe menekült. Persze előfordult, hogy véletlenül kézben maradt egy mobiltelefon, vagy egy izgalmasabb könyv, esetleg egy rejtvényújság. Egy biztos: az ajtó zárjának kattanásával (legyen nappal vagy akár a sötét éjszaka közepe) kitört a soha véget nem érő

háború, a kint lévők és a trónbitorló között. Kíméletlen harc folyt a felbecsülhetetlen értékű

deszkáért. Minden ilyen alkalom hatalmas csatazajjal járt. Ilyenkor az „egyszemélyes” egyik oldalán a trónkövetelők harci kiáltásokkal hozzák tudomására a bent tartózkodónak, hogy „…Folyóügyi probléma van, szarban van a haza stb”. A trónbitorló a skandálást egy méretes „Ühüm”-mel nyugtázva, tovább folytatja tevékenységét nyugodtan, amíg csak a hátsója át nem veszi a deszka mintázatát.

Idáig jutott az elmélkedésben, amikor érezni kezdte a benne ágaskodó természet hívó szavát.

Nem volt mit tenni, elérkezett az idő, hogy elfoglalja a jól megérdemelt helyét a frissen örökölt trónteremben.

Még mindig nem volt teljesen magánál, amikor az ülőkére lehuppanva szembenézett önmagával, amitől megborzongott. Na igen, az a rohadt tükör. Nem is emlékezett már arra, kinek az elmeháborodott ötlete volt, hogy a legkisebb helyiség ajtajára szereljen fel belülről egy egész alakos tükröt. A lényeg, hogy ott volt, pont a csészével szemben. Ha az ember a dolgát végezte, gyakran volt az az érzése, hogy valaki figyeli. Nappal nem is volt ez gond, de éjjel, félálomban frászt lehetett kapni tőle. Üldögélés közben elemezte a látottakat. Ötvenes, nyúzott, borostás, kopaszodó fazon nézett vissza rá. Domborodó sörhasa békésen pihent a combjain, nagyságával diszkréten beárnyékolva a kíváncsi tekintetek elől a legnemesebb szervét. A legkiszolgáltatottabb helyzetben ücsörgött, amiben egy humanoid csak lehet. Ebben a pozícióban, ha támadás ér bárkit, kizárt a menekülés esélye. De ki támadná meg a biztonságot adó négy fal között?

Dolga végeztével automatikusan nyúlt a papír után. Mérgesen állapította meg, hogy az utolsó uralkodó csak egy féltekerésnyi lapot hagyott a tekercsen szokás szerint. Letépte az épphogy csak elegendő maradékot és törölt. Körülnézett, de nem látott újabb rollnit. „Príma, hozhatok azt is” –

gondolta.

Tervei szerint, a napot meccsnézéssel, sörözéssel és alsógatyában elvégezhető egyéb férfias tevékenységekkel akarta eltölteni, a bevásárlás pedig nem tartozott ezek közé. Unottan benézett a hűtőbe, de sört sem talált. Az asszony tegnap nem vásárolt be. Jellemző – állapította meg.

2.

Még mindig magában dohogva felöltözött és elindult a közeli szupermarketbe. Az úton rengetegen voltak. Ameddig a szem ellátott, az autók hosszú tömött sorokban araszoltak. A multi parkolójában, szokatlan módon alig talált helyet. Négy kört is kellett tennie, hogy meg tudjon állni.

Így is a bejárattól távol sikerült egy „cipőkanalas” helyet elcsípnie. Nem értette, mi ez a nyüzsi.

Lehet, hogy hosszú hétvége lesz, csak megfeledkezett volna róla? A gondolat azonban ahogy jött, azonmód szertefoszlott, amint meglátta a bejárat melletti reklámtáblán a feliratot: Csak ma! Sör 50%

engedménnyel, amíg a készlet tart!”

Gyorsan elvett egy méretes bevásárlókocsit – az utolsók közül – és bement. Odabent, most, hogy jobban megnézte az összevissza álló kocsikat, feltűnt, hogy a tartalmuk nagyjából hasonló. Mindben volt egy nagy adag liszt, rengeteg sör és hatalmas mennyiségű rötyipapír. A söröknél bepakolta az utolsó két ládát az újonnan érkezők gyilkos pillantásainak kereszttüzében és elindult a háztartási osztály felé. Rossz érzése volt, olyan, mintha most bújt volna elő valami barlangból a hosszúra nyúlt téli álomból, miközben kitört a világban az éhezők viadala. Az osztály soraihoz ért. Nagy volt a tömeg. Akkora, hogy negyed óra elteltével is csak egy helyben állt, egyetlen lépéssel sem jutott közelebb a polcokhoz. Elunva a várakozást, megállított egy láthatóan távozni készülő, ideges, patkány arcú alakot.

A férfi bevásárlókocsija szintén roskadásig tele volt mindennel, de a legfeltűnőbb mégis az ipari mennyiségű toalettpapír volt. Rezső udvariasan megszólította.

– Elnéz…

Az ember visítva ugrott egyet hátra, kitárt karral védve zsákmányát, miközben fejhangon sipítozott.

– Hagyjon békén! Takarodjon! Ne jöjjön közelebb! Ez az enyém, szükségem van mindre, nem adok belőle! Hallja!

Rezső visszahőkölt, nem értette a kis ember reakcióját. Eszében sem volt bántani a nálánál sokkal alacsonyabb és fele akkora súlyú férfit. Lejjebb hajolt, hogy azonos magasságban legyen a szemvonaluk. Ezt a kutyakiképzőben tanulta évekkel ezelőtt. A sarokba szorított, ijedt, támadásra készülő kutyáknál ez bevált technika, hogy bizalmat sugározzanak felé, ezzel megnyugtatva az állatot. Remélte, itt is beválik. Szemét résnyire összehúzva, szép lassan megismételte.

– Elnézést, nem akartam megrémiszteni, csak látom, hogy ön már végzett odabent és nem értem mi folyik itt… és a tömeg felé biccentett. A kis ember, még mindig remegve, arcán rémülettel vegyes csodálkozással válaszolt.

– Maga nem tudja? Jön a vírus, zárva lesznek a boltok, mindenki meg fog halni! Világvége jön!

Hagyjon békén, ne tartson fel! Inkább meneküljön, maga szerencsétlen!

Majd vérben forgó szemekkel, őrülettel az arcán, kacsázó léptekkel a kasszák felé sietett. Rezső

semmit sem értett. Milyen vírus? Milyen világvége? Ez hogy függ össze a nyamvadt WC-papírral?

Felrémlett benne egy tegnap esti emlékfoszlány. Már majdnem elaludt a tévé előtt. Félálomban még hallotta, hogy valami távoli országról, meg betegségről beszélt a bemondó. De hogy világvége lenne, azért azt túlzásnak tartotta. Sehol egy rendőr, vagy az E. T.-ből ismert szkafanderes alakok. Arra a következtetésre jutott, hogy a XXI. században kizárt, hogy valamiből hiánycikk legyen. Az ideges mókus valószínűleg futóbolond, neki pedig máris az agyára ment a nemkívánt vásárlás. Úgy döntött, ideje, hogy hazamenjen és folytassa a tervezett semmittevést. Vetett egy sajnálkozó pillantást a civakodó tömegre (egy idős néni éppen az emberkupac tetején állt, az esernyőjével valakinek a fejét csépelte és közben egy zsugornyi gurigát tartó kósza alkarba készült beleharapni). Megfogta a kocsi fogantyúját.

– Hová tart ez a világ és milyen gonosz emberek vannak! – állapította meg szomorúan.

Tudomásul vette azt is, hogy amíg a helyzetet elemezte, valaki lenyúlta az egyik ládát a kocsiból.

Lemondóan megcsóválta a fejét és elindult a pénztárak felé.

A parkolóban aztán beült a volán mögé és felpattintott egy üveget. Nem szokott vezetés közben inni, de úgy érezte, ennyit megérdemel. Na és addig hátha kitalálja, mit tegyen a továbbiakban. Várt, még nem indult el. Az érkező parkoló-vadászok sóvárogva szuggerálták, abban bízva, hogy elhagyja a helyet, amit aztán a bevásárlási láz okozta feszültség orgazmikus csúcsaként foglalhatnak majd el.

A sör, bár meleg volt, meghozta a várva várt ihletet. Eszébe jutott, hogy a városban még két üzletben lehet háztartási papírárut kapni. Felröhögött. A sok bolond a kényelem miatt meg itt tülekedik.

Megitta a langyos sör maradékát és sebességbe tette az autót.

3.

Lassan délutánra járt. Még mindig nem értette, mi folyik a városban. Az összes boltot bejárta, még olyanokba is elvetődött, amelyeknek a létezéséről eddig halovány fogalma sem volt.

Gyakorlatilag teljes kudarc. Amikor vécépapír után érdeklődött, mindenhol tanácstalan arcokkal, bizonytalan vállrándításokkal találkozott. Egy apró, egyszemélyes boltban, a kérdés elhangzása után az eladó sírva röhögni kezdett és a fején „gógyit” mutatva tessékelte ki az utcára. A válasz mindenütt ugyanúgy hangzott: Nincs, elfogyott, nem is lesz. Ha mégis, akkor feketén, pult alól, arany áron.

Rezsőnek ez már egyáltalán nem tetszett. A kezdeti derűje eltűnt, helyét nyomasztó aggodalom foglalta el. A helyzet nem volt rózsás. Kiszámolta, ha spórol a tegnap érkezett szórólapokkal és korlátozza a fogyasztást napi fél oldalra, akkor a héten még megvan. A színes tv-újsággal együtt akár másfél hétig is kibírja. Legvégső esetre ott az asszony olcsó, kedvenc, romantikus sorozata is.

Persze, ha nem muszáj, akkor nem vállalna felesleges konfliktust és a félfamentes papír gondolatától is kirázta a hideg. A homlokán ráncok jelentek meg, arra gondolt, hogy talán fel kéne hívnia a nejét.

Ő az, aki ismeri az összes háztartási praktikát és a problémákat is ügyesen meg tudja oldani. De aztán nem tette. Nem akart gyengének és elveszettnek látszani.

Az utolsó boltban az egyik eladó meghallotta, hogy mit keres. Félrevonta a magasra pakolt müzlisdobozok közé. Kínosan ügyelt arra, nehogy mások is meglássák és – az izzadt tenyerétől nedves – gyűrött cetlit nyomott a kezébe.

– Ismerem a nejét. A srácaink egy osztályba járnak. Mindig nagyon kedves. Csak ezért. Itt egy cím, egy dörzsölt, öreg góbé lakik itt, mindent beszerez, amit csak kell. Nem olcsó, de talán tud segíteni. Nem mondhatja el senkinek, hogy tőlem tudja. Ha bárki is megkérdezné, letagadom, hogy valaha is láttam volna magát. Sok sikert!

Rezső elolvasta a cédulát. Kisietett a kocsihoz, beprogramozta a GPS-t és elindult a cím felé.

4.

Sokáig ment, az általa ismert városrészt már rég elhagyta. A szürke betonrengeteget álmos, kisvárosi házak váltották fel. Nyoma sem volt a városi forgalomnak, az utcák kihaltnak tűntek. Néha egy-egy kóbor állat leskelődött a bokros részeken. Az autó hangjára riadtan menekültek az ellenkező

irányba, vissza sem nézve a zaj okozójára. Sok kilométert tett meg. A házak egyre nagyobb távolságot tartottak egymástól, egyre kopottabbak lettek, aztán végleg elfogytak.

Rezső leállította a motort. A „pléhribi” egymás után kétszer megismételte: Megérkezett az úti céljához, a keresett cím a jobb oldalon található.

Hazudsz, némber! – mormogta igazából csak megszokásból. Körülnézett a jelzett irányban, de egy lerobbant, ócska, lakatlannak látszó, betört ablakú kalyibán kívül más épületet nem látott a környéken.

– Elment a maradék csepp eszed is? – kérdezte egy hang a fejében. – Mi a fenét keresel itt? Nincs itt semmi és senki. Ha meg átverték a búrád, akkor meg jól fel is húzod majd magad. Ráadásul egy csomó benzin és egy nap a szabidból megy a levesbe. Kell ez neked? Jobb, ha most azonnal visszafordulsz és meg sem állsz hazáig. Az asszony meg, majd csak megbékél valahogy… Elvégre vészhelyzet van, vagy mi! Ha tanácsolhatom, ki se szállj. Hallod? Azt mondtam ki ne…

Rezső oda sem figyelve kiszállt, a kocsiajtót becsapva maga mögött hagyta a hangot. Odasétált a romhalmaz ajtajához és bekopogott… volna. De ahogy lendítette a kezét, a rozzant ajtó nyikorogva kinyílt. Mellkas magasságban, az ajtórésben megjelent egy hatalmasra duzzadt, uborkaszerű, lilás árnyalatú orr. Ahogy a képződmény kiszabadult, követte egy hegyes áll és egy savószínű szempár. A keselyűre emlékeztető arcon nyíló, fogatlan üregből rekedtes hang tört elő.

– Mit szeretne? Eladni, vagy venni? Ha eladna, akkor nincs miről beszélnünk. Viszlát!

– Vásárolni szeretnék, a boltban mondt…

– ÁÁÁÁ! Bizalmi vásárló, az más. Fáradjon beljebb!

Rezső nem akart belépni, nem bízott az öregben. Hitt a reinkarnációban és a boldog befejezésben, de nem szerette volna vesedonorként vagy macskakonzervként végezni. Azt mondta:

– Vécépapírra lenne szükségem. Az üzletben mondták, hogy talán…

– Igen, igen. Hát persze. Van az ön számára valamim. Egy varázslatos, különleges darabom, kizárólag exkluzív ügyfeleknek… de nem olcsó.

Rezső kezdte unni a szöveget. Olyan érzése volt, mintha Ali Babával alkudozna az Ezeregyéjszaka meséjében. Türelmetlenül közbevágott:

– Tudom, tudom. Régi családi ereklye, érzelmi szálak kötik hozzá és amúgy is a szívéhez nőtt, bla-bla-bla… Lépjünk túl a sablondumán. Mennyi?

– Ötvenezer.

Az elhangzott összeg hallatán megszédült. Az ár minden képzeletet felülmúlt. Bár nem ismerte a papírárakat (nem volt rutinos bevásárló), de emlékei szerint nem az arannyal egy táblázatban szerepelt a tőzsdén. Arra ugyan számított, hogy a két-háromszázas normál ár helyett – a hiány miatt

– akár a dupláját is ki kell majd fizetnie, de amit az ember mondott, az maga volt a téboly.

– Tessék? Nem egy rohadt gyártósort akarok megvenni, hanem egyetlen zsugornyit, 10-20

tekercset!

A vénség szelíden annyit mondott csak:

– Nem fogja megbánni.

– Máris megbántam!… Azt is, hogy idejöttem! Maga viccel velem! – kiáltotta idegesen. (Az agya hátsó felében egy vékonyka hang kuncogni kezdett kárörvendően: Ugye, megmondtam!) Mit képzel papa! Ennyi pénzért egy hegynyit kapok!

Az öreg csak mosolygott az orra alatt.

– …Ha kap. De maga tudja. Ha kell, ennyi az ára. Ha nem, akkor elviszi más.

Rezső végiggondolta a dolgot. Végtére is a mennyiségről nem is esett még szó, belátta, kár volt előre kiabálnia. Másfelől pedig jól keresett, nem okozott gondot az összeg kifizetése. Ennek a többszörösét költik el egy hétvégi kiruccanáson. Ha a család hazajön, akkor meg lesz nagy öröm, hogy „apa megoldotta a válságot”. Tárcájából elővette a bankjegyeket és beletette a kinyújtott, visszataszítóan kérges tenyérbe. A vénember, kaján vigyorral az arcán elvette a pénzt és villámgyorsan rejtette a kifakult nadrágja zsebébe.

– Rögtön jövök, kis türelmet, és eltűnt az ajtó takarásában. Kutakodás zaja hallatszott, majd némi köhécselés és ziháló hang után az öreg ismét megjelent, kezében egy lapos, szappantartó méretű

dobozzal. Sejtelmes mosollyal felnyitotta a dobozkát és elégedetten mutatta a tartalmát.

Rezső néhány pillanatig kigúvadt szemmel bámulta a szelencét. Egyre vörösödő fejjel nézett felváltva, hol az öregre, hol pedig a dobozra. Nem akarta elhinni, amit látott. A nyitott, kék bársonnyal bélelt szelencében egy rózsaszín, több rétegű lap feküdt, amely erősen hasonlított bármelyik, közönséges vécétekercsről leszakított darabhoz. Mély levegőt vett és magában eldöntötte, hogy ha a vénség elneveti magát és azt mondja: Bocs, csak vicceltem! – akkor talán nem veri agyon. De mivel az ember nem szólt semmit, kezdett ökölbe szorulni a keze.

– Ez meg mi a büdös lóf… – kezdte volna, de az öreg egy intéssel belefojtotta a szót.

– Nyugalom! Mint említettem, nem jár rosszul. Ha elmondhatom miről van szó, maga is rá fog jönni, hogy igazam van – kezdte, látszólag egy cseppet sem félve a vele szemben álló, túlhevült és robbanni készülő hatalmas, Rezső nevű kazántól. – Szóval, mint már mondtam, egy csodát tartok a kezemben. Ne tévessze meg a látvány, mert amennyire jelentéktelennek tűnik ez a darab papírszelet, annyi varázslat van benne. Ez kérem egy igazi csodapapír! Ha ezt használja, soha többé nem kell hagyományos gurigákra költenie, védve ezzel a pénztárcáját és nem utolsósorban a környezetet is. A család összes tagja használhatja ugyanezt, korlátozás nélkül. A lap tökéletesen tisztít és öntisztít. Használat után teljesen baktériummentes felület marad mindenhol. A használata egyszerű. Mindent csináljon úgy ahogy eddig. Az „akció” befejezése után lassan töröljön, majd, ha tisztának érzi magát, tegye vissza a dobozába. Van azonban három szabály, amit be kell tartania mindenképpen. Persze, csak a lapocska hosszú működési idejének érdekében. Az első, hogy használat után tegye vissza a dobozba és a dobozt zárja be, vigyázva arra, nehogy odacsípje. A második, használatkor teljesen sötétnek kell lennie a helyiségben. A harmadik és egyben a legfontosabb, hogy a papírt soha nem érheti tiszta víz. Ha véletlenül mégis, az végzetes és végletes lenne a számára. Vesztenivalója nincs, hiszen itt lakom és ha elégedetlen lenne, három napon belül visszahozhatja. Nos, mit szól hozzá?

Rezsőnek, a hosszúra nyúlt marketingduma alatt volt ideje lehiggadni egy kicsit. A fickó nagyon megnyugtatóan és meggyőzően mondta a magáét. Fejében kavarogtak a gondolatok, nem tudta eldönteni, mit tegyen. A józanabbik fele azt javasolta, hogy kapja el a vénember orrát és addig tekergesse, amíg a pénzt vissza nem köhögi (…és még azon túl is), amiért egy gyermekmesével próbálja csőbe húzni őt. A másik énje viszont hajlott arra, hogy higgyen neki. Mi van, ha igaz?

Spórolhatna a papíron, ki tudja, meddig tart ez az állapot. Ha bejön, akár az asszony előtt is emelt fővel járhatna, hogy ezt is meg tudta oldani. Meg már egy csomó idejét elpazarolta, nem akart üres kézzel hazamenni. Amúgy, mindig is odavolt titkon a csodákért. Az életében nem sok csoda volt, lehet, hogy most az egyszer talán neki is sikerülhet valami. Ahogy a Góbé mondta, nincsen vesztenivalója, maximum a pénz, de az nem érdekelte. Senki nem fogja megtudni, milyen üzletet kötött, egyedül tesztelheti a fecnit és ha nem válik be, akkor visszahozza. Utána még mindig ráér az öreg orrának átalakításával foglalkozni. Eldöntötte, hogy belevág, annak ellenére, hogy viszolygott még a gondolatától is, hogy az EÜ-papírt mások után használja. Legyen akár a legdurvább katasztrófahelyzetben, ennek az esélyét teljesen kizárta. Hogy a vénség ne gondolja róla, hogy kifogta az évszázad palimadarát, lenézően azt mondta:

– Rendben, legyen. Tegyük fel, hogy hiszek magának. Mi van a „tejes lecsó” esetével? Ekkora fecnivel hogyan lehet atomrobbanás után kármentesíteni?

– Minél nagyobb a baj, annál nagyobb a segítség. Tessék a doboz, ne feledkezzen meg a szabályokról. Ég önnel!

Ezzel átadta a szelencét és mire Rezső bármit felelhetett volna, becsapta maga mögött az ajtót.

5.

A kocsiban ült, útban hazafelé. Már elhagyta egy ideje a külvárost, ismét a jól ismert utakon járt.

Az áruház mellett elhaladva még mindig a zsúfolásig teli parkolót látta, a kocsik között szaladgáló

„szorgos hangyákkal”. Mindegyik cipelt a hátán valami nagy csomagot, de vécépapír és sör egyikben sem volt. A rádió valami ismeretlen számot játszott, a ritmusa visszhangzott a fejében. Agya hátsó felében egy vékony hang, nevetve énekelte:

– Hülye vagy pam-pa-pamm, Hülye vagy pam-pa-pamm!