Herner Dorka

KUDARCOS TERÁPIÁK

Interjúkötet segítő szakemberekkel mindenkit segítő tapasztalataikról

Copyright © Herner Dorka, 2024

© Central Kiadói Csoport, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-567-5 (papír)

ISBN 978-963-614-568-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Előszó

Az első kudarcemlékem nyolc-kilenc éves korom körülről származik, mikor is nullást kaptam egy rajzomra. A téli élményeinket kellett megörökíteni egy januári rajzórán, visszaérkezvén a szünetről. Zord, kemény hónap állt mögöttünk, nekem lelkileg is, mert azon a decemberen közel került hozzám a halál azáltal, hogy elpusztult a nagypapám kutyája, aki mellesleg a mi kutyánk kölyke volt. A négylábúak mindig is igen közel álltak hozzám, mélyen érintett ez a veszteség. Úgyhogy amikor a rajztanár azt a föladatot adta, hogy jelenítsük meg, milyen volt nekünk a téli szünet, én a legerősebb élményemet rajzoltam: egy kies, havas domboldalt a tetején egy sírral, háttérben hóeséssel. Az óra végén a tanári asztalnál kellett sorban állnunk, mutatni a műveinket, amire a tanár ráírta a minősítését. Sorra kerültem, kezébe vette az alkotásomat, kérdezte, mi ez, mire válaszoltam, hogy a nagypapám kutyájának a sírja. A tanárnő azonnal ráfirkantott egy nullást, és megvetően hozzátette (olyannyira belém ivódott a hangsúly, hogy máig föl tudom idézni), hogy: „A téli élmény az a szánkózás és a karácsony!” A társadalmi norma akkoriban még messze nem az volt, amit szerencsére mostanában már egyre többet hallunk, hogy hibázni hasznos és fontos. Rontani egyértelműen szégyen volt, senki nem biztatott minket arra, hogy elbukjunk. Mégsem szégyelltem magam a nullás miatt, valószínűleg azért, mert nem kellett tartanom attól, hogy olyan szülők és nagyszülők várnak otthon, akik megdorgálnak majd érte. Bár a családtagjaim reakcióira nem emlékszem, el tudom képzelni, hogy például valami olyasmit mondhattak, hogy legyek büszke magamra, mert nullást nem sokan kapnak a világon, az pedig egészen biztos, hogy továbbra is szerették az alkotásaimat a kezükbe venni. Talán ezért van az is, hogy így, fölnőve nem vagyok rossz viszonyban a hibázásaimmal – a Gyerekes gondolatok és a Lélekmódváltás című könyveimben hány és hány hibámat föltártam már!

Ezt a kötetet a Rossz terápiák[1] című könyv inspirálta, mely magyarul 2022-ben jelent meg, de több mint húsz éve íródott. Neves amerikai terapeutákat interjúvolt meg két amerikai pszichológus arról, hogy elméletben mit gondolnak rossz terápiának, és hoznak példának konkrét eseteket is. Olvasva a könyvet hirtelen, de nagyon erősen jött az ötlet, hogy szeretnék egy hasonlót alkotni magyar szakemberekkel. A Kudarcos terápiákkal nekem is célom volt, hogy az interjúalanyaim megtörtént eseteikkel vigyenek minket közelebb a hibázásaikhoz, viszont nem akartam szakmai szöveget, sokkal inkább tágítani szerettem volna a kudarc témáját, hogy tudjon szólni bárkihez, a laikus olvasó is magára tudja vonatkoztatni, kivenni belőle a számára hasznos, előrevivő gondolatokat, tanácsokat, eszközöket.

Sok esetről beszélünk majd, és mindannyian maszkoltunk, tehát fölismerhetetlenné, beazonosíthatatlanná tettük az alanyainkat. Ha azt mondjuk, hogy egy férfi, akkor lehet, hogy egy nőről beszélünk, ha azt állítjuk, hogy középkorú, akkor lehet, hogy fiatal felnőtt az illető, ha esetleg sem a nemét, sem az életkorát nem változtattuk meg a szóban forgónak, akkor sem használunk soha egyértelműsítő adatot, például nevet vagy munkahelyet, várost vagy leírást a külsejükről.

Magyarországon csak az végezhet pszichoterápiát, illetve az mondhatja magáról, hogy pszichoterapeuta, aki pszichoterapeuta végzettséggel rendelkezik.[2] Tehát ha hivatalosan használjuk ezt a szót, akkor a könyvben megszólalók közül többen nem végezhetnek terápiát, köztük én sem. Ezt minden első ülésen tisztázom a klienseimmel, ahogy az interjúalanyaim is mind így tettek: azonnal egyértelműsítették, hogy végezhetnek terápiát, vagy sem. De még a szakemberek számára sem mindig egyértelmű a magyar jogrendszer, és ehhez a bizonytalansághoz jelentősen hozzátesz a terápia szó lazább, hétköznapibb, mindennapos használata is. Csak néhány példa, hogy érzékeltessem, hogy miért nem olyan könnyű definiálnunk magunkat: egy klinikai szakpszichológus alapterápiát végezhet, pszichoterápiát nem, egy interaktív gyermekterapeuta a képzést mint módszerspecifikus képzést végzi, tehát pszichoterápiát ő sem csinálhat. Ellenben pszichológusdiploma nélkül el lehet végezni a családterápiás képzést, és lehet családterápiát alkalmazni.[3] És nem kell pszichoterapeuta-végzettség ahhoz sem, hogy valaki zeneterápiát vagy Bach-virágterápiát alkalmazzon. És ott van akkor még az a faktor is, amire többen kitérnek ebben a könyvben is: egy diploma nem garancia semmilyen terápiás hatásra, ellenben lehet terápiás hatása egy sima, baráti beszélgetésnek is. A terápia szó eredeti jelentése: gyógyítás, ami azt is jelenthetné – és sokaknak jelenti is –, hogy sokféle képesítéssel, számtalan módszerrel és eszközzel is lehet gyógyítani, terápiát végezni. A kuruzslótörvény megjelenése óta sok pszichológus és egyéb, mentális egészséggel foglalkozó szakember szorongva kerüli a terápia szó használatát,[4] melynek van hozadéka: komolyan vesszük kompetenciánk határait. De nemcsak a törvénytől, hanem saját szakmánk szigorú, bár néhol homályos keretrendszerétől, továbbá kollégáink megítélésétől, ítéleteitől is szorongunk. Sokakról tudok, akik már kérdezni sem mernek, nemhogy a hibázásaikat elmesélni – így a görcsölés már nemcsak hoz, hanem visz is. Iszonyúan káros, ha egyedül maradunk a problémáinkkal. Ha bárki a világon fél megvitatni a kudarcos tapasztalatait, akkor a tanulásnak, a fejlődésnek egy formája elzáródik előle, és magányos lesz, amelynek keserű levét egy segítő esetében a kliensek ihatják meg. Ezért is tartom fontosnak ezt a könyvet, mert mi, itt megszólalók nem csak magunkat képviseljük. Az interjúalanyaim, véleményem szerint, nemcsak a kudarcról való eszmecsere fontossága mellé álltak, hanem mindenki mellé, aki hibázott már életében.

Azért választottam interjúalanyaimnak ismert és elismert szakembereket, mert fontosnak tartottam, hogy a kudarcok témájában olyanok szólaljanak meg, akikről pontosan tudjuk, hogy kompetensek, hiszen eddigi munkájukkal, nyilatkozataikkal, könyveikkel, előadásaikkal, szakértői hozzászólásaikkal már bizonyították. A megszólalók esetében biztosak lehetünk abban, hogy mindannyiuknak több ezer órányi hatékony, sikerre vivő, gyógyító segítői tapasztalata van, melyek fényében ott vannak a saját maguk által árnyékosabbnak ítélt pillanataik is.

Számomra a legnagyobb megtiszteltetés, ha valaki láthatóvá teszi a legintimebb testtájékát: a lelkét. Ebben a kötetben ezt megtették a kollégáim, amiért végtelenül hálás vagyok nekik. Bátorság kell ahhoz, hogy láthatóvá tegyük magunkat, mert ha kinyílunk, sérülékennyé válhatunk – akkor pedig hatványozottan, ha kifejezetten célunk is a gyengébb pontjaink, állapotaink, megéléseink megmutatása. Bízom benne, hogy az olvasóknak is izgalmas lesz kicsit belelátni a lélekkel foglalkozó szakemberek lelkébe. Másrészt bízom és nagyon hiszek is abban, hogy a föltárások által az olvasó is meg tudja majd élni azt a fölszabadító érzést, hogy legyünk bárkik is, egyek vagyunk: hibázó, kudarcokban megbotló, és ettől a hasonlóságtól is összetartozó emberek.

A Kudarcos terápiákban a tapasztalataikat, gondolataikat, érzéseiket vállaló interjúalanyokra visszatérve: maradjunk annyiban, hogy mi, a kötetben megszólalók mindannyian segítők vagyunk, segítő beszélgetéseket folytatunk olyanokkal, akik segítségért fordulnak hozzánk, és van esély rá, hogy terápiás hatása lesz a munkánknak, hacsak nem vallunk kudarcot.

No de a kudarc értelmezése sem olyan egyszerű ám! Ezzel a kötettel pont ez a célunk, hogy a teljesség igénye nélkül elkezdjük föltárni a téma összetettségét. Végtelenül hálás vagyok egytől egyig minden megszólalónak, hogy vállalták az önfeltárást, továbbá hogy a könyvkészítési folyamatba is ennyi energiát, figyelmet, törődést tettek. Le vagyok nyűgözve. Azt éreztem, hogy ez a kötet olyan támogatással, gondoskodással és szeretettel születik, ami mindennek és mindenkinek járna. Mintha a téma zöld lámpát kapott volna valahonnan fölülről, talán mert helye és ideje van a kudarcainkról, hibázásainkról, gyönge pontjainkról többet gondolkodnunk, beszélnünk és beszélgetnünk.

[1] J. A. Kottler–J. Carlson: Rossz terápiák. Animula, 2022.

[2] 1997. évi CLIV törvény az egészségügyről, 103. § (1) A pszichoterápia többféle módszeren alapuló, tudományosan megalapozott, a pszichés és pszichoszomatikus zavarok esetén alkalmazott, egyéni vagy csoportos formában, több, meghatározott időtartamú ülésben történő terápiás eljárás, amelyet a pszichoterápiás eljárások végzésére képesítéssel rendelkező szakorvos vagy klinikai szakpszichológus végezhet önállóan. Forrás: https://net.jogtar.hu/jogszabaly?docid=99700154.tv

[3] Bővebben a témáról: https://remind.hu/kire-bizzuk-lelkunk-egeszseget/

[4] https://ataszjelenti.444.hu/2021/07/21/fellelegezhetnek-a-mentalis-segitok-nem-buntethetik-oket-azert-mert-a-munkajukat-vegzik

Boldizsár Ildikó

Boldizsár Ildikó író, mesekutató, meseterapeuta, a Metamorphoses Meseterápiás Módszer kidolgozója, a Metamorphoses Meseterápiás Egyesület alapítója és elnöke, három gyermek édesanyja és három gyerek nagymamája. Most, amikor sokadszor írom le ezeket az általános információkat magamról, úgy érzem, hogy egy ilyen bátor könyvhöz sokkal jobban illene egy bátrabb bemutatkozás. A fenti tények mögött ugyanis megannyi kudarc, sikertelenség, hatékonytalanság rejtőzik, amelyekre Herner Dorka kérdései nyomán egy újabb fénytörésben láttam rá. Például kudarcosnak tartom személyes életemben néhány párkapcsolatomat, a házasságom utolsó éveit, és azon álmaim meghiúsulását, amelyekhez nem voltam elég hűséges. Sikertelen akkor voltam az életemben, amikor nem a saját vágyaim szerint éltem, hanem megpróbáltam magamra húzni olyan tevékenységeket, munkaköröket, amelyekkel semmilyen formában nem voltam kompatibilis: társadalomtudományi szerkesztőség főszerkesztőjeként, adminisztrációs terhek alatt roskadozó egyetemi oktatóként például nem tudtam megfelelni munkaadóim elvárásainak. S voltam nem hatékony is, méghozzá azokban a civil megmozdulásokban, ahová nagy elszántsággal vetettem bele magam, de aztán később alábbhagyott a lelkesedésem, és képtelen voltam visszakapaszkodni a kezdeti lobogáshoz, erőbedobáshoz.

Azért egyensúly van: hatvan könyvem jelent meg a mesékről, 2006-ban József Attila-díjas író lettem, a meseterápia módszere immár nemzetközivé vált, az egyesület virágzik, de ami a legfontosabb: csodálatos gyerekeim és unokáim vannak. Hát így állok én ebben a kudarc-sikertelenség-hatékonytalanság-sikeresség mezőben, most éppen a kellős közepén.

Bővebben:

www.boldizsarildiko.com

Boldizsár Ildikó

„A kudarc hozta a csodát”

Dorka: Könnyedén mondtál igent a fölkérésemre, hogy nyilvánosan beszélj a kudarcaidról?

Ildikó: Megállított, aztán megmozgatott a leveled. Az első érzésem az volt, hogy nagyon jólesik egy nem szokványos kérdés. Ebben a világban különösen, ahol a sikereket szokás mutogatni. Utána jött az, hogy azért tényleg nagyon nehéz az embernek a kudarcairól beszélni, szembenézni velük, főleg szélesebb közönség előtt. De közben meg nagyon elkezdett izgatni, hogy végig lehet gondolni ezt a témát, nagyon inspirált. Aztán azt gondoltam, hogy nekem nem is voltak kudarcos terápiáim, tehát nem tudnék neked miről beszélni. És pont erre volt nagyon jó ez a kérdés, bele kellett tennem több órát, hogy végiggondoljam, hogy akkor mi is az, hogy kudarc, mi a siker, és így már egy egészen új szemszögből láttam rá a munkáimra, a kapcsolataimra, a szakmaira és a személyesre is.

Dorka: Hú, alig várom, miket találtál!

Ildikó: A kudarcot nem tudtam egyértelműen és egyszerűen meghatározni, aztán megérkezett, hogy miként tudok közelebb menni hozzá: ha szétszedem három részre, azaz kudarcos, nem hatékony és sikertelen terápiára. Kezdem a kudarcossal. A meseterápiában mindig van egy közösen megfogalmazott cél. Az esetfelvétel végén van egy konkrét kérdés, nevezetesen az, hogy miben vár segítséget a kliens a meséktől. Minden esetben hangsúlyozzuk, hogy nem mi, terapeuták fogunk segíteni, hanem a mesék, mi csak közvetítünk a kliens és a mese között. A meseterapeuta tehát vállalja, hogy megtalálja azt a mesét, ami a kliens problémájára vagy kérdéseire reagál, ő pedig vállalja, hogy mindazt, ami a történetben üzenetként megfogalmazódott, próbacselekvésnek veti alá.

Dorka: A próbacselekvés azt jelenti, hogy belerakja az önerőt?

Ildikó: Pszichológiai szóhasználattal így mondanám, igen, de benne van egy konkrétabb irányszabás is. A meseterápiában kész forgatókönyvek vannak a helyzetekre: a mese szerkezeti váza és a hős útja. Ez teljesen lefordítható egy hétköznapi halandó ember életére. Tehát a próbacselekvés során nem „igazi” hétfejű sárkányt keresünk, hanem a saját hétfejű sárkányunkkal van dolgunk.

Dorka: Szóval a próbacselekvés nem egy megfoghatatlan, ködös dolog, hanem addig mentek közösen, míg eljuttok odáig, hogy megtaláljátok a kliens saját életében, hogy neki teljesen konkrétan mi a dolga?

Ildikó: Igen, a meseterápiának ez a legnagyobb erőssége, hogy konkrét cselekvési forgatókönyvet kínál a meséken keresztül. Ezért kell megtalálni azt a mesét, ami a kliens mintázatát teljesen lefedi, és hát ehhez kell azt a sok ezer mesét ismerni.

Dorka: Tehát tiszta a te vállalásod, tiszta az övé. Hogy lesz ebből kudarc?

Ildikó: A kudarc nekem az, hogy meghiúsul ez a terv vagy szándék, és nem érjük el a célt. Lehet olyan, hogy én nem találom meg a megfelelő eszközt, nem találom meg a megfelelő mesét. De az is kudarc a számomra, ha nem tudom magam olyan állapotba hozni, hogy oda tudjak menni, ahol ő tart, mert én valami miatt éppen olyan állapotban vagyok, hogy ez nem megy nekem. Vagyis nem tudok meghaladni adott pillanatban egy személyes nehézséget – azért, mert haldoklik az apám, baj történt valamelyik gyerekemmel, vagy nagyon fáradt vagyok –, nem tudok száz százalékban jelen lenni. Az én kudarcos terápiáimnak egyébként van egy közös jellemzője, és erre most rátalálni nagyon érdekes volt. Manapság már nagyon felkészült kliensek érkeznek a meseterápiára, akik minden szakkönyvet elolvastak a témában, jártak mesecsoportban, mindenféle helyről mindenféle tudást összecsipegettek, és van egy elképzelésük arról, hogy nekik milyen mese való, mi az ő meséjük. Tulajdonképpen abban kérnek segítséget, hogy mondjam meg, nekik miért ez a meséjük. És akkor itt jön a kudarc, amikor kiderül számomra az első beszélgetés után, hogy amit hozott, az nem az ő meséje, de ezt nem tudom jól közvetíteni felé. Ilyenkor csalódás van a kliensekben és ellenkezés: „Nekem mások nem ezt mondták, én nem így gondolom, nem így érzem.” Tehát az is kudarc, amikor a koncepciókkal érkező kliens felülbírálja azt, amit én kínálok neki. Kudarc neki, mert csalódik, és kudarc nekem, mert nem tudom lebontani az elvárásait.

Dorka: Túl sokszor mentél bele, hogy dolgozzatok azzal a mesével, amit a páciens hozott?

Ildikó: Igen, néhányszor belementem, mert… Pont ezért örültem a felkérésednek, mert ennek a végiggondolására is késztetett. Hogy miért is csináltam én ezt? Hát azért, mert a meseterápia egy fiatal terápiás módszer. Előzmények nélkül alkottam meg, még a szó sem létezett 2006 előtt. Szakmailag teljesen egyedül voltam, mindenhonnan kilógtam. Így, magányosan nyilván sok volt bennem a megfelelési kényszer, a bizonyítási kényszer, rengeteg elvárás magam felé, és persze az is, hogy ebbe nem fér bele a kudarc, sikerülnie kell mindennek.

Dorka: És mára már van eszközöd, megoldásod ezekre a „hoztam a mesémet” ismétlődő helyzetre?

Ildikó: Akkor belső szorongás, feszültség, tehetetlenség kísérte az ilyen helyzeteket, és az idő is hajtott, valamiféle belső kényszer, hogy haladni kell. Mostanra már nagy elfogadás van bennem, teljes nyugalommal engedem bele magam abba, hogy ventiláljuk ki azt a mesét, amit az illető hozott. Már tudok anélkül kérdezni, hogy csalódás vagy rossz érzés ébredne benne, vagy hogy siettetném, hogy rájöjjön ő maga, hogy ez nem az ő meséje. Föl tudom már úgy kínálni az általam találóbbnak vélt mesét, hogy az ne legyen bántó. Ez most nem sértő szavakra vagy hangnemre vonatkozik, hanem pici, nüansznyi attitűdökre, mozdulatokra. Törékeny a kliens egy ilyen helyzetben, de a terapeuta is sérülékeny, nekünk is fontos, hogy sikerüljön segíteni.

Dorka: Jól értem-e, hogy te magadban belül eltávolodtál a teljesítményt, sikert fölmutatni akaró, megfelelős énedtől, az önbecsülésed jobban a helyére került, és ettől megváltoztak a kapcsolataid?

Ildikó: Nagyon pontosan összefoglaltad. És az a teljes, borzasztó magány, amiben az elején voltam, az mára már nincs. Gondolj bele, teljesen egyedül mentem bele az ismeretlenbe, persze hogy a megfelelési kényszer és a szorongás hajtott.

Dorka: Belegondolni talán még tudnék, de beleérezni szerintem nem lehet kívülről. Ezért olyan különleges számomra, hogy ezt most itt megmutatod. Ez által a föltárás által azt kaphatjuk tőled, azt mutatod meg, hogy teljesen természetes szorongani és megpróbálni megfelelni, rettegni a hibázástól, amikor valami újat alkotunk, vagy ekkorát lépünk az ismeretlen felé, ráadásul egyedül.

Ildikó: Igen, most már én is azt gondolom, hogy természetes. Ma már nem rettegek, és ez olyan jó, és az is jó, hogy nem is gyakoriak ezek a kudarcos esetek.

Dorka: Százból mennyi?

Ildikó: Mára már egy százalék alatt van, de a másik két fajta – a nem hatékony és a sikertelen – terápia több. Most ezt egy kicsit félve mondom, mert számokkal nem készültem. De közben még egy kudarcfajta eszembe jutott: ha a folyamat közben egyszer csak nem jön többé a kliens, és nem is ír, hogy miért. Én ezt is kudarcnak érzem.

Dorka: Nem hívod föl, nem írsz rá?

Ildikó: Nem nyúlok utána.

Dorka: Áttérhetünk a következő kategóriádra?

Ildikó: Persze. A kliens oldaláról az ellenállás szokott az első számú faktor lenni, amitől létrejöhet a nem hatékony terápia. Őket hívom alibi terápiákba járóknak. Akik jönnek, hogy megnyugodjanak, hogy voltak terápiában, meg a családtagokat is megnyugtatják vele, esetleg kipróbálták, mert már sokat hallottak róla, hiszen a meseterápia mára divatos is lett. Ez bennük nem egy agresszív ellenállás, mosolyognak, látszólag nyitottak, de közben nem történik igazán semmi mély elmozdulás a problémától. Ez a belső ellenállás.

Dorka: Egy ilyen esetben jelzed, hogy azt érzed, nem hatékony a terápia?

Ildikó: Igen.

Dorka: És ez viszonylag az elején kiderül?

Ildikó: Nem. Nyolc-tíz alkalom kell. És ha ki is derül, próbálkozom sokféle módon, hogy ez másképp legyen.

Dorka: Tehát nem adod föl?

Ildikó: Nem adom fel. De ha nem sikerül mozdulni, akkor lezárjuk a folyamatot.

Dorka: És mi a helyzet a terapeutával, ő lehet a felelőse egy nem hatékony terápiának?

Ildikó: Természetesen ő is lehet a felelős ezért, leginkább azzal, ha felkészületlen. Van, hogy nem találom meg a megfelelő mesét, hiába ismerek több ezret. Megközelítőleg jó a mese, de érzem, hogy nem az igazi, azt egyszerűen nem találom.

Dorka: A kudarcos terápiánál is mondtad, hogy lehet az egy kudarc, ha nem találod a mesét. Ez miben különbözik attól?

Ildikó: A nem hatékonynál mindent latba vetek, és úgy nem találom. Akkor van kudarc, ha a keresést hamar feladom, és megelégszem egy „majdnem jó” választással.

Dorka: Lemondasz a kliensről?

Ildikó: Igen, köszönöm a szót. Nem motivál maga a kliens – bár ahogy most ezt kimondtam, ez így elég furcsán hangzik.

Dorka: Tabu erről beszélni, ezért köszönöm, hogy kimondtad. Ezt én úgy látom, hogy vannak képességbeli, tudásbeli határaink, és van az az eset, mikor a személyem valahogy nem passzol össze a másikkal, amikor nem jön létre a kémia. Van, akit mi nem inspirálunk, és akad olyan, aki minket nem inspirál, bármennyire is szeretnénk. Elvárjuk magunktól és elvárják tőlünk, segítőktől, hogy mindenkire nyitottak és mindenkivel elfogadóak legyünk, de szerintem egy kapcsolatban hatunk egymásra, és van, mikor nem bizsergetően. Nem virágzik minden fa.

Ildikó: Köszönöm, hogy erről tudunk ilyen nyíltan beszélni, ez oldja bennem is azt, hogy „furcsának” bélyegezzem, ha ilyet érzek. Nagyon nehéz eldönteni egyébként egy ilyen helyzetben, hogy mi a teendő, mert előfordulhat, hogy a terapeuta fejlődését is tudja szolgálni az, ha „megdolgozik” a kliensért. Ugyanakkor szerintem a jó terapeuták nem robotüzemmódban dolgoznak, hanem az egész személyiségükkel, ezért a „nem egyezés” esetén a hatékonyság igenis csökkenhet.

Dorka: Visszatérve a nem hatékony terápiához, amikor nem adod föl a keresést, de mégsem találod a mesét. Hogyan tovább?

Ildikó: Használok több mesét. Bevonok egy olyat, amiben benne van az, amit az alap meséjéből hiányoltam. És még egy dolog okozhatja, ha nem lesz hatékony egy terápia: ha a kérdések nem jók, ha nem találom azt a kérdést, ami megnyitja azt a kaput, ahol besétálhatunk a mesébe. Nagyon-nagyon fontos, hogy az ember jól kérdezzen. Nem hatékony, ha a meséhez rosszul teszem föl a kérdést, ha túl direkt vagy túl elméleti, vagy nagyon hamar berántja a klienst egy olyan helyre, ahova még nem tud menni, és akkor megjelenik az ellenállás. A jó első kérdés nem nagyon mély, de nem is nagyon általános, és ha lehet, nem kognitív, hanem érzékszerveket megmozgató .

Dorka: Az min múlik, hogy vannak-e jó kérdéseid?

Ildikó: Azon, hogy én magamnak milyen bátran teszek föl kérdéseket, és mennyire ijedek meg az ilyen kérdésektől például, amilyeneket te is fölteszel nekem, mondjuk, hogy volt-e kudarcos terápiám. Én magamtól is sokat kérdezek, és addig kérdezek, amíg el nem fogynak a kérdéseim, tehát magamon is gyakorlom a jó kérdésfeltevést.

Dorka: És az min múlik, hogy fölteszel-e elég bátor kérdéseket?

Ildikó: Magamnak? Lehet, hogy még nem állok készen a válaszokra. Ha a kliensnek nem tudom feltenni, annak legtöbbször az az oka, hogy nem vagyok benne biztos, vajon elbírja-e a saját válaszait. Ha ezt nem tudjuk meghaladni, a terápia nem lesz hatékony.

Dorka: És mi a harmadik, a sikertelen terápia?

Ildikó: Amikor a kliens megáll egy ponton, mert nem kész végigmenni az úton, és így nem érünk el a közös célig. Addig volt képes eljönni velem. Nem a kérdések rosszak, nem a módszer rossz, nem a mese rossz, nem az út rossz, nem én vagyok felkészületlen, hanem ő most itt tart. És csak addig tudtunk elmenni, ameddig ő engedte.

Dorka: És elmondod neki, hogy ez egy sikertelen terápia volt?

Ildikó: Nyilván ezt így soha nem mondanám. Lehet ezt finoman kezelni, úgy lezárni, hogy ha bármikor úgy érzi, hogy tudja folytatni, akkor jöjjön vissza.

Dorka: És ebből még alakulhat sikeres terápia, ha visszajön, mondjuk, másfél év múlva, és készen áll?

Ildikó: Abszolút. Több ilyen esetem is volt.

Dorka: Elképzelhető az is, hogy ő sikeresnek éli meg a közös munkátokat?

Ildikó: Persze. A sikertelenséget csak én érzem… És a sikertelen terápia nem kudarcos terápia.

Dorka: A siker vagy kudarc talán leginkább egy belső mutató.

Ildikó: Így van. Ez így valid? Mert én erről így semmit nem tanultam, ezt csak a mesékből, a tapasztalataimból, az emberekkel való munkámból tudom.

Dorka: Nincs olyan emlékem, hogy bármit is tanultam volna az egyetemen sikertelen terápiákról, illetve azok kezeléséről. De ha tanultam volna is, arra a kérdésedre, hogy valid-e, az a válaszom, hogy a megéléseidet, tapasztalataidat vagy terápiás módszeredet nem jut eszembe validálni, sőt nem is gondolom, hogy jogosult lennék erre a feladatkörre. Számomra validálja magát azzal, hogy tudom, hányan gyógyulnak általa, és validálja az, hogy ahogy hallgatlak, tudod és tartod a határait, a határaidat.

Ildikó: Erről most egyvalaki ugrik be, egy nagyon korai esetem, mikor még ennyire nem figyeltem a határaimat. Az illető hosszan járt hozzám terápiába, majd egyszer csak nem jött többé. Nagyon nehéz folyamat volt, ma már azt mondanám, hogy biztos, hogy a kompetenciahatáraimon túl, mert nem ismertem föl a probléma súlyosságát. Ma már kifejezetten vigyázok a kompetenciahatáraimra, és ezt meg is tanítom a tanítványaimnak, tehát pontosan tudom, hogy mibe nem megy bele egy meseterapeuta pszichoterápiás képzettség nélkül. A probléma nem is az volt, hogy nem jött többet, hanem az, hogy elment egy másik terapeutához, ahol gyakorlatilag az én gyalázásom folyt, amit én ráadásul a terapeuta feleségétől tudtam meg, aki egy kettőnk közötti konfliktus közepén a fejemre olvasta, hogy tudok-e arról, hogy az én volt kliensem az ő férjéhez jár, és hogy én micsoda hibákat követtem el abban a terápiában. Na, ez nagyon bennem maradt. Tizennégy-tizenöt évvel ezelőtti eset, de nem tudom kiheverni.

Dorka: Engem ebben a történetben az a mozzanat üt meg leginkább, hogy a terapeuta elmesélte a feleségének, hogy mi zajlik a terápiás szoba falain belül, ez súlyos szakmai etikai vétség.

Ildikó: Ez volt az, ami segített talpon maradnom. Meg is kérdeztem az asszonytól, hogy ne haragudj, de hogy is van az, hogy te erről tudsz?

Dorka: Mit csinálnál ma már máshogy?

Ildikó: A második-harmadik alkalom után átirányítanám pszichoterapeutához.

Dorka: Formált rajtad ez az eset? Megjegyezte például a tested az érzetet, és azóta szól, hogy többet ne menj ebbe az utcába? A test számontartja a tapasztalatainkat.

Ildikó: Abszolút így van, a gyomrom összeszűkül, ez egy nagyon fontos testérzet, és ha ott marad tartósan, akkor tudom, hogy hallgatnom kell rá.

Dorka: Ez egy, a testedben tárolt segítő. Használsz más segítőket is, például jársz szupervízióba? [5]

Ildikó: Szerencsére tudok kihez fordulni, igen. Megtanultam, hogy ha egyedül maradok a nehézségeimmel, az súlyos károkat tud okozni. Az egyesületünkben is van szupervízió, a Bálint-csoport[6] módszerével is dolgozunk, és oda is lehet vinni eseteket. Szeretem a nehezebb eseteimet felvállalni, és a képzésen is megmutatni a tanítványaimnak, nem vagyok egy mindenhatósági késztetésű terapeuta.

Dorka: És olyan kísérő vagy, aki figyel magára, hogy ő hogy van, hogy jól tudjon figyelni, jelen lenni, tehát ne legyen éhes, ne legyen fáradt, ne kelljen pisilnie, ne törje a lábát a cipő?

Ildikó: Ezeket mostanában tanulom. Régen én nem számítottam, sem a cipő, sem a pisilés, sem az éhség, semmi. Hosszú munka eredménye, hogy már itt tartok, kezdek tudni magamra is figyelni egy terápiás helyzetben. És ha tanították volna sem hiszem, hogy tudtam volna akkoriban máshogy működni, ehhez biztos, hogy tapasztalnom kellett.

Dorka: Van még olyan kudarcos tapasztalás, ami rendkívül fontos volt számodra?