Kiss Balázs Kunó

A megengedés művészete

Unio Mystica Kiadó

2021

Kiss Balázs Kunó: A megengedés művészete

www.kissbalazskuno.hu

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Borító- és könyvterv: Földi Hajnal

Szerkesztés: Sós Dóra

Korrektúra, tördelés: Balogh Gabriella

Portréfotó: Sárosi Zoltán

www.uniomystica.hu

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészben, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

Unio Mystica Kiadó, Fót, 2021

ISBN 978-615-5546-52-5

Tartalom

Bevezető

Az idő

Az elme az időben

A spirituális útkeresés

Az élet teljes spektruma

Spirituális elterelés

Intuíció

Ne hallgass a gondolatokra!

Válaszd önmagad!

Érzés vs. megélés

Az univerzum nem gyárt selejtet

Többféle igazság

Játékelmélet

Azt kapod, amit megérdemelsz

Nyenyenye

Nem számít

Isten

Szenvedés nélküli élet

Kvantumelmélet

Is-is

Nincs mit megoldani

Entrópia

Szerelem a „mint kint, úgy bent” tükrében

Átalakulás

Egyensúly

Döntés

Hála

Az intoleráns köcsög

Húzd meg a határaidat kívül!

Húzd meg a határaidat belül!

Zárszó

Bevezető

Nagyon valószínű, hogy egy kicsit megtréfáltalak, és ezért most, még a könyv legelején szeretnék elnézést kérni. Ugyanis a könyv címe – A megengedés művészete – elképzelhető, hogy benned valamilyen lágy, spirituális és lélekhez szóló asszociációt kelt. Nyilvánvalóan nem véletlenül választottam ezt a címet, hiszen valóban a megengedésről lesz benne szó és arról, hogy ezt hogyan emeljük művészi szintre. De ehhez bizony sokszor majd keménynek kell lennem, hiszen bármilyen készséget csak sok gyakorlással lehet elsajátítani, csakúgy, mint ezt a fránya „megengedést” is. Kezdő csellistaként és gitárosként megtanultam, hogy az adott hangszeren fejlődni tényleg vérrel és verítékkel lehetséges. Próbálkozások, melléfogások és nyikorgó húrok kísérik a fejlődést, hogy tapasztaltabbá váljon az ember, megismerje a hangszer csínyját-bínját. Ez vár rád is – vagyis igazából már túl vagy a véren és a verítéken. Ezt a könyvet azért készítettem el számodra, hogy végre örömből játszhass, élvezhesd a művészeted, aminek teljességében lesznek mély basszushangok és magas hangok is, de az egész összességében adja ki azt, amit úgy hívunk: Élet.

Az élet pedig sokszor kemény, legalább is úgy tűnik, hogy keményen oda tud ütni akkor, amikor nem várod, és nem arra lenne szükséged. Ebben a könyvben azokat a fájdalmas pofonokat gyűjtöttem össze, amelyekkel önmagadat bünteted. Ezeket nem tudom finom simogatással feltárni, nem tudok gyengéd szavakkal gyógyírt hozni neked, mert az egy újabb elterelés lenne. Egy újabb illúzió. Ezért ez nem egy kedves könyv. Tudom, már hallom a marketinges kollégám szavait a fülemben, hogy így nem szabad reklámozni semmit, főleg az elején nem szabad elvenni az ember kedvét az olvasástól.

A spirituális úton a „szeretet”, a politikai korrektség vagy a kedvesség jegyében sokszor nem merünk őszinték lenni másokkal, de leginkább magunkkal nem. Pedig sokszor van olyan, amikor bizony bele kellene néznünk a tükörbe, és annyit mondani: „ezt magamnak köszönhetem”. Persze ettől még szeretheted magad – sőt, igazából nincs is más dolgunk, mint szeretni és elfogadni önmagunkat –, de a szeretet nem azt jelenti, hogy nem nézünk szembe a játszmáinkkal.

Az, hogy szereted és elfogadod magad, nem azt jelenti, hogy nem vagy kíméletlenül őszinte önmagaddal és embertársaiddal. De ha játszmázol, akkor bizony be kell vallanod ezt, és nem terelheted el magadat azzal, hogy „én ilyen vagyok”, és „megengedem magamnak”, miközben valójában szenvedsz miatta.

Igenis nézz bele a tükörbe, és legyél valódi! Legyél önmagad! Engedd meg magadnak – de ha valamit megengedsz magadnak, akkor nem kell latolgatnod, hogy most meg merd-e engedni. Egyszerűen csak csinálod.

Ez a könyv arról szól, hogy igenis nézzünk szembe a játszmáinkkal. Fogadjuk el, azaz engedjük meg őket, majd miután őszintén megengedtük és elfogadtuk ezeket, tovább tudunk lépni. Amíg nincs megengedés, addig mindig cipeled magaddal a sérelmeidet.

Szókimondó leszek. Nem fogom kerülgetni a „forró kását”. Ezer- és tízezer éves megszokásokat, dogmákat és paradigmákat szeretnék ledönteni. Készpénznek vett spirituális igazságokat szeretnék megkérdőjelezni. Mindent le fogok hántani, lecsupaszítani, az egód minden apró kis szeletkéjét szeretném megmutatni neked: ez is a te játszmád, a te játékod. S szokásomhoz híven el kell, hogy mondjam: ez a könyv tévedhet. Nem tudok semmit sem, csak azt, amit saját magam megtapasztaltam, a saját bőrömön. Kérlek szépen, ne higgy nekem automatikusan, de azt is kérem, hogy semmit se utasíts el! Vizsgáld meg, hogy igaz-e vagy hamis-e számodra. Teljesen mindegy, hogy mit mondok neked, ez nem az igazság. Akkor válik valódivá számodra, ha kipróbálod, átengeded magadon. De fontos, hogy ha valamit el is utasítanál – mert elsőre túl vadnak tűnik –, akkor kérlek, adj egy lehetőséget neki. Mi van, ha mégis igaz? Mi van, ha tényleg úgy van? S ha megengeded, hogy a dolgok alakuljanak, formálódjanak benned, és semmit sem fogadsz el igaznak, sem hamisnak, akkor szépen lassan ki fog kristályosodni minden. De ehhez a saját, jól megszokott, eddig tutinak vélt igazságaidat is el kell engedned: mert mi van, ha ezek sem szolgálnak már téged?

Az idő

Fontos, hogy az önmagunkkal való szembenézés során foglalkozzunk az idővel, mert maga az idő teremti meg számunkra a szenvedés illúzióját. Minden probléma, amitől itt, a Földön szenvedsz, azért van, mert benne vagy az időben. Nagyon sokszor olvashattál arról, hogy valójában nincs idő, ám a mindennapokban ezt a legnehezebb megérteni és megtalálni a tapasztalok szintjén. Elvileg tudod fejben, hallottad már, olvastad – de nem érzed.

A „mikor világosodok már meg?”, „mikor gyógyulok már meg?”, „mikor múlik már el?” azt jelenti, hogy benne vagy az időben. S amikor nem vagy benne az időben, akkor tényleg csak a most van. Hogyan képzeld ezt el? A lineáris értelmezésben van egy múltad, meg van egy jövőd. Ezt azt jelenti, hogy kihelyezed a jövőbe azt, hogy például meggyógyulsz, hogy valamikor boldog leszel. Valami pedig történt a múltban, ami meghatározza az életedet, azt a múltba helyezed ki. Ez a rendes, sztenderd időértelmezés. Ez az ok-okozati világ, amikor a múlt határozza meg a jelent, a jelen pedig a jövőt. Úgy gondolkodsz, hogy ha itt most ügyes és okos vagy, mindent jól csinálsz, megfelelően végzed az adott dolgokat, befogadó vagy, akkor majd ez az elvárt pozitív jövő hamarabb fog bekövetkezni, jobb és szebb lesz. Könnyű mondani, hogy ebből az értelmezésből szakadj ki. Igazából ezt nem lehet átadni, de megpróbálom.

A spiritualitásnak egyetlen szintje létezik – az összes többi csak elterelés. Azt hiszi az ember, hogy spirituális, mert elkezd ezoterikus könyveket olvasni meg ezoterikus tanfolyamokra, beavatásokra menni. Ezért az agyadban, a fejedben még több kitalált történet lesz a valóságról, amiknek te igazat adsz, de valójában az életed nem változik semmit. A legtöbb spirituális gondolkodású ember a könyvekből, tanítóktól, mindenhonnan összeszedett elméletben él a fejében, és próbálja azt alkalmazni az életére. Ugyanolyan, mintha hinnél a gyíkemberes összeesküvésben meg a laposföld-elméletben, vagy hinnél valamelyik pártban, és annak igazságait fogadnád el, azok szerint élnél. Akkor is csak egy történetet élsz a fejedben. És mi a valóság ehhez a történethez képest? Hogy mi lesz a te belső világod, ami szerint te valójában élsz, az nem attól függ, hogy hány könyvet olvasol el, vagy hány tanfolyamra jársz. Mert hiába töltesz be sok mindent a fejedbe, az, hogy te mi alapján éled a valóságod, nincs összefüggésben ezzel. Ha ez működne, akkor csak a megfelelő számú meditációt kellene elvégezned, a megfelelő számú könyvet elolvasnod, és egyszer csak ott vagy. Nincsen ok-okozati összefüggés aközött, hogy hány olvasmányt teszel magadévá, vagy mennyire vagy képzett ezoterikusan. Minden attól függ, hogy mennyire alkalmazod a megszerzett ismereteket a pillanatban, amit épp megélsz. Hiába tanulod meg, hogy nincs idő, amíg ez a fejedben egy gondolatként létezik, addig semmit nem fog érni számodra. Onnan tudod lemérni, hogy nincs idő az életedben, hogy nem aggódsz a születésnapjaid száma miatt, nem félsz attól, hogy megöregszel – mert tudod, hogy nem születtél meg, és a halál sem létezik. Tudod. Nem gondolkodsz róla, hanem ez a valóság számodra.

Viszont ha téged foglalkoztat, hogy hány éves vagy, és olyanokon gondolkodsz, hogy „ha majd 50-60 éves leszek, akkor ez meg az vár rám…”, vagy hogy már túl vagy bizonyos dolgokon, és nem csinálhatsz ezt meg azt, mert eljárt feletted az idő, vagy folyton azon agyalsz, hogy mit hoz a holnap, addig biztosan benne vagy az időben. Hazudhatod azt magadnak, hogy te igenis a jelenben élsz – de ez nem így van. Hiába mondom azt, hogy csak a most van, ha te azt gondolod, hogy a múltban megtörtént dolgok határoznak meg téged. Ez azt feltételezi, hogy a múltbeli hatásokat ki kell javítanod, meg azt is, hogy a jelenben kell dolgoznod azért, hogy jó jövőd legyen.

Nem tudok neked egy egyszerű receptet adni arra, hogy ezt hogyan engedd el. De azt tudom, hogy bármennyit meditálsz, bármennyit is olvasol, nem leszel közelebb a mosthoz. Bármennyi tanfolyamra fogsz elmenni, nem leszel közelebb ahhoz, hogy elengedd a jövőtől való félelmet vagy a múlton való rágódást.

Találj ki magadnak egy emlékeztetőt, például egy mantrát vagy egy kézmozdulatot. Bármi jó, amivel emlékeztetheted magad arra, hogy egy pillanatra kizökkenj. Eckhart Tolle azt mondja A most hatalma című könyvében, hogy minden pillanat, amikor nem a megvilágosodásban vagy, egy lehetőség a megvilágosodásra. Ha ebbe tényleg raksz energiát – ha veszel egy nagy levegőt, vagy rendszeresen kimondod a mantrádat –, és időről időre arra eszmélsz, hogy nincs idő, akkor tényleg kiemelkedsz, kikerülsz az idő csapdájából. De ez nem a mantrától vagy az adott technikától függ. Teljesen lényegtelen, hogy milyen hókuszpókuszban hiszel, mert nem a technika éri el a hatást, hanem az, hogy te odafigyelsz magadra: „jelen vagyok”. Nem kell fizetned semmilyen extra, szupercsodálatos, fantasztikus módszerért.

Csak vegyél egy mély levegőt, és mondd ki: „Most vagyok. Én vagyok.” Ennyi. Tehát ez nem a gyakorlások számán múlik, nem a technika árának függvénye, nem a tanító számít: egyedül tőled függ.

JELEN AKARSZ LENNI, VAGY CSAK A MÚLTON RÁGÓDNI ÉS A JÖVŐTŐL FÉLNI?

A nem-tudatosságnak hatalmas gravitációs mezeje van. Amikor fókuszálod magadban a tudatosságot, akkor ugyan elszakadsz egy kicsit ettől, de mindig visszaesel. Visszahúznak a benned lévő nem tudatos részek. Amikor elég tudatosságot generáltál, akkor egyszer csak azt veszed észre, hogy el tudsz szakadni. Lesz ugyan egy emberi részed, ami mindig visszaesik, de társul hozzá egy mély tapasztalás, ami miatt nem fogsz ugyanúgy visszaesni a korábbi állapotba.

Az én mantráim, amiket a feleszmélésekhez használtam, és újra és újra elhozták a tudatos pillanatokat, a következők voltak: „kussolj!”, „nem számít”, „csak a most van”. Ez kiváló lehetőség. Ez nem az egyetlen jó megoldás, mert ha ez lenne a tuti módszer, akkor mindenkinek működne. Tehát nem az a lényeg, hogy megfelelően mantrázz, hanem az, hogy te csinálod, ami neked jó, és belerakod a tudatosságot. Teljesen mindegy, hogy mit csinálsz, csak tedd bele a tudatosságodat.

Ha a múltadhoz való ragaszkodást és a jövőtől való félelmedet el tudnád engedni, át tudnád állítani az időérzékelésedet, és megszabadulnál az idő fogságából. De vajon mi miatt nem tudod elengedni a múltat? Mert van egy aspektusod, egy fájdalomtested, egy sérült részed, aminek erre szüksége van. Van egy fájdalom, amit hordozol magadban, és ezt vetíted ki a múltba, hogy ez anno történt. Vagy van egy félelem, amit a jövőbe vetítesz ki, hogy majd valamikor megtörténik vagy épp nem történik meg veled. Emlékeztesd magad, hogy ez a mostban van! Azt hiszed, hogy a múltban történt, vagy a jövőben lesz, de igazából ez a mostban van.

Most úgy élsz, hogy megszületsz, haladsz előre az időben, majd történik veled egy trauma. Ebből a sérelemből gyártasz egy aspektust, azaz létrehozol egy elfojtást, hogy ami veled történt, azt soha többet nem akarod megélni. Mindig ez az alapja. Minden szenvedés azért van, mert történt veled valami, amit nem akarsz átélni újra. Honnan tudod, hogy mit nem akarsz újra megtapasztalni? Onnan, hogy azt az emléket folyamatosan magaddal cipeled. Folyamatosan veled van. Azért hoztad létre, hogy megvédjen, hogy emlékeztesd magad, hogy ne kelljen átélni még egyszer. Ehelyett folyamatosan veled van, őrizgeted. Ez az, amire azt mondod, hogy „ez vagyok én, velem ez történt, s ezért vagyok ilyen”. Hatszázezer ilyen dolog vagy, mert magadban őrzöd az emlékeztetőket. Miért nem engeded el ezeket? Mert akkor nem tudnád, hogy ki vagy te – gondolod.

Találkozol egy újabb eseménnyel, megtörténik az összehasonlítás, és máris tudod, hogy „igen, ez én vagyok”, és ebbe nem mész bele, mert hasonlít arra a szörnyű érzésre – vagyis elutasítod a jelent. De mivel folyamatosan ezt cipeled magaddal, igazából ezt látod mindenhol, mert itt van veled. Az ezoterikus emberek meg pszichológusok azon dolgoznak, hogy ezektől a traumáktól megszabadítsanak. Ám ha te igazából meg akarnál szabadulni a sérelmedtől, akkor tényleg le is tennéd, meg egyébként föl sem vetted volna. Nyugodtan lerakhatnád, és otthagyhatnád, de akkor megszűnnél létezni egy kicsit – és ettől fél az emberi elme, az emberi személyiség. Hogy olyan szinten átalakul, hogy nem tudja, kinek kellene lennie. És akkor azt sem tudja, hogy mit kell csinálnia az életben… Mert most olyan egyszerű, kényelmes dolog, hogy például az elme tudja: utálni kell a zsidókat vagy a melegeket vagy bárkit. És akkor, ha találkozik valakivel, el tudja dönteni, hogy szereti vagy nem szereti. Ez a sok szenvedés adja meg a biztonságot. Ezt próbálod letenni, de nem tudod, épp e félelem miatt. És így szép lassan meghalsz.

Mit érdemes tenni ehelyett? Most jön a mágia! Szeretnék átadni neked egy trükköt, egy izgalmas nézőpontváltást: fordíts hátat az időben! Mit is jelent ez? Ebben a felfogásban, amikor (látszólag) haladsz az időben, akkor nincs más számodra, mint a folyamatosan táguló jelen. Mert, ami ott történt, az a jelened. Amikor találkozol egy traumával, felismered: „ja, ez itt egy trauma, aha”, aztán nem cipeled magaddal, mert ez nem a múltad, hanem a jelened. Nem kell emlékeztetned magadat folyton, mert tudod, hogy az is történt veled, meg millió más is, de mindegyik te vagy. Nem kell, hogy hordozd, nem kell, hogy félj tőle, nem kell, hogy emlékeztesd magad. Szimplán tovább tudsz lépni. Ez nem azt jelenti, hogy megtagadtad a múltadat, ám nem kötődsz hozzá, nem cipeled magaddal – szabad vagy.

AZ, AKI „ELŐRE” HALAD, TELI VAN EMLÉKEZTETŐKKEL, ÉS CIPELI A MÚLTJÁT. AZ, AKI FORDÍTVA HALAD AZ IDŐBEN, ANNAK EGY FOLYAMATOSAN TÁGULÓ JELENE VAN, AMIBEN PERSZE BENNE VAN MINDEN EMLÉK – DE IGAZÁBÓL EZEK NEM EMLÉKEK, HANEM A JELEN.

Amikor visszaemlékszel, hogy anyukád tett veled valamit, például tízévesen felpofozott, akkor nem a múltra emlékszel, hanem a jelenedben megmondod, hogy ki vagy te. Itt, a Földön, a három dimenzióban nem létezik a pozitív a negatív nélkül. Mindig mindennek van ellentéte is. Nincs olyan, hogy valaminek csak az egyik oldalát hozod létre, mert abban a pillanatban létrejön a másik oldala is. Amint megteremtesz egy szenvedést, megjelenik mellette az öröm is, amit egyébként nem láttál akkor, amikor megélted, de ha kellőképpen eltávolodnál tőle, akkor megtalálnád benne a teljességet. Amikor már továbbléptél, és nem cipeled többé magaddal a lelki terhed, akkor rálátsz arra, hogy hogyan volt kerek egész az a tapasztalás. Hogyan volt az úgy, abban a formában teljes számodra. Nem arról van szó, hogy boldogság volt vagy szenvedtél, hanem hogy a történet teljes, egész, kerek. És nem cipeled magaddal.

EBBEN AZ ÁLLAPOTBAN NINCS JÖVŐ, NEM LÉTEZIK, CSAK A POTENCIÁL, AMI TE VAGY. EZZEL HOZOD LÉTRE A KÖVETKEZŐ PILLANATOT, AMI NEM MÁS, MINT AZ ADOTT PILLANAT KITÁGÍTÁSA.

Valójában nem fejlődsz, felejtsd el ezt a szót! Nincs fejlődés, csak úgy tűnik, mintha lenne. Ugyanazt a kört járod újra és újra. Csak folyamatos tágulás van. A fejlődés azt mondja, hogy az, ami volt, rossz, ezért azt ki akarom törölni, és valami újat, jobbat akarok helyette létrehozni. Amikor tágulsz, akkor ami „rossz”, azt nem tünteted el, mert így vagy teljes. A „rossz” ott van benned mindig, és nem akarod eltüntetni. Nem határoz meg téged. Ezért ilyen, hogy „holnap”, nem létezik.

Meséltem egyszer egy előadáson, hogy izgulok azért, mert „holnap” kezdődik a soknapos elvonulásom. Ebben az esetben én nem a holnap miatt izgulok, hanem most van bennem egy izgulás amiatt, hogy olyat fogok megtapasztalni, amit még nem, mert az életem átalakul, és van bennem ez a dolog. De ez az emberi részem. Az emberi rész mindig is itt lesz a Földön, a három dimenzióban.

Szóval itt nem lesz olyan állapotod, amikor ne léteznének aspektusaid. Ez magának a földi létezésnek az alapja. Soha nem fogsz belépni valami szuperfantasztikus flowba, ahol soha semmiféle negatív érzelem nem fog érni, mert akkor pozitív érzelem sem ér. Amíg az aspektusaidban benne élsz, addig azok irányítanak és rángatnak téged. De ha egyszer majd átfordulsz a létezés másik oldalára, az aspektusaid ugyanúgy tovább fognak élni, csak már nem rángatnak. Mindig lesz egy emberi részed, ami „fél” a holnapi naptól, de ez rád valójában semmiféle hatással nem lesz, a belső békéd nem mozdítja meg. Vagy lesz egy emberi részed, ami szerelmes lesz és párkapcsolatba kezd, de az abban hullámvasútként megélt tapasztalások nem fognak téged kiborítani. Bár lesznek pozitív meg negatív dolgok, mégsem fognak kibillenteni, csak megmozgatnak, mert itt, a Földön bármivel is találkozol, az egy izgalmas tapasztalás. Szóval lesz egy részed, ami például párkapcsolatban él (ha azt szeretnéd), és az ott megélt történéseket a tapasztalásra használod föl, arra, hogy tágulj.

Lehet a fejedben egy elképzelés arról, hogy ilyennek vagy olyannak kell lennie egy párkapcsolatnak, vagy így és így kell működnie. Ilyenkor az emberi aspektusaiddal azonosult részeiddel azon dolgozol, hogy elérd azt, amit szerinted egy párkapcsolatban meg kell adni vagy aminek meg kell felelni. De ez nem fedi le a valóságot. Egy párkapcsolat nem létezik a jövőben, hanem arról szól, hogy éppen megtapasztalod saját magad, és nem vársz tőle semmit, mert csak saját magad tapasztalod. Szóval ebből a szempontból szabad vagy – dönthetsz úgy, hogy a másikkal maradsz, vagy úgy, szakítotok. Az sem számít, hogy kivel vagy. Csakis az számít, hogy te mit tapasztalsz, hogy ki vagy te a tapasztalás közben. Ez folyamatos tágulás, folyamatos önmeghaladás.

Ennyi az idő.