Ashley Poston: The Seven Year Slip

Copyright © 2023 by Ashley Poston

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ashley Poston: The Seven Year Slip

BERKLEY ROMANCE, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Fordította: Heinisch Mónika

ISBN: 978 963 598 261 5 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Vi-An Nguyen

A kötetet tervezte: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: romantikus

Az ételrajongóknak, akik a popcornt
is odaégetik a mikróban:

ha még főzni is tudnánk, másoknak
esélyük se lenne.

A kezdetek
Drága Clementine-om

– EZ EGY VARÁZSEREJŰ LAKÁS! – mondta egyszer Analea néném a karosszékben ülve, amelynek színe a vörösbegy tojását idézte. Haját csavart kontyba rendezte egy ezüst, tőr formájú hajtűvel. Huncut szemvillanásaival mintha ki akarta volna provokálni, hogy további részletekért nyaggassam. Akkor lettem nyolcéves, és azt hittem, mindent tudok.

Hogyne lett volna varázserejű a lakás! A nagynéném az Upper East Side egyik százéves házában élt, ahol az ereszek sarkában ódon, ütött-kopott kőoroszlánok gubbasztottak. Minden varázslatos volt benne: a reggeli, aranyló tojássárgájaként ömlő fény a konyhában, a dolgozóban a könyvek áradata, amely a polcokról lassan az ablakok zugaiba tornyosult, és elrekesztette a fényt, az egzotikus térképek a nappali szemközti falának téglaburkolatán, a fürdő tökéletes, magas ablakainak tejüvege, amely szivárványokat vetett az égszínkék falakra és a dekoratív, karmos lábú kádra, eszményi festőműhelyt hozva létre. Ott születtek az akvarelljeim, ott csöpögtettem szanaszét a festéket, miközben próbáltam megörökíteni a képzeletemben megszülető távoli tájakat. Esténként pedig Analea hálószobájából nézve olyan közelinek tetszett a hold, hogy akár el is kaphattam volna.

Valódi mágia honolt ott. Erről meg voltam győződve. Ugyanakkor a varázserő forrásának magát a nagynénémet tartottam, azt a mohó, zabolátlan életformát, amely mindenbe beszivárgott, amihez csak hozzáért.

– Nem, nem! – hadonászott a kezével, az ujjai között égő Marlboróval. A füst kigomolygott a nyitott ablakon, felingerelte a párkányon turbékoló két galambot, majd a felhőtlen ég felé bodorodott. – Én nem átvitt értelemben gondoltam, drága Clementine-om! Talán elsőre nehéz elhinni, de esküszöm, igazat beszélek.

Aztán közelebb hajolt, és mielőtt elárulta volna a titkot, a barna szemében csillogó huncutságtól a szája is mosolyra derült.

1
Kiadós lakoma

A NAGYNÉNÉM GYAKRAN MONDOGATTA, hogy ha valahol nehezedre esik a beilleszkedés, tégy úgy, mintha már közéjük tartoznál, és úgy is lesz.

Más elveket is vallott, például hogy legyen mindig érvényes az útlevelem, a vörös húsokhoz vörösbort igyak, más ételekhez pedig fehéret, keressek olyan munkát, amely szellemileg és lelkileg is kielégít, azonkívül minden lehetséges alkalommal essek szerelembe, mert a szerelem az időzítésen múlik. Ja, és fáradhatatlanul űzzem a holdat.

Soha ne adjam fel az álmaimat, mindig a holdat kergessem.

Kipróbált elvek voltak, mert akármerre járt a világban, mindenhol otthon érezte magát. Úgy keringőzött végig az életén, mintha ötletadója lenne minden bulinak, ahová nem is kapott meghívást, belezúgott az összes útjába sodródó magányos lélekbe, és minden kalandjából szerencsésen keveredett ki. Ezt sugározta mint jelenség – külföldön hozzá fordultak útbaigazításért, a felszolgálók kikérték a véleményét a borokról meg a jóféle whiskykről, sőt még hírességek is a közelébe akartak férkőzni.

Egyszer a londoni Tower környékén véletlenül belecsöppentünk egy exkluzív partiba a Saint-Pierre-aux-Liens királyi kápolnában, ahová egy jól irányzott dicséret és egy hangsúlyos nyakékmásolat révén befogadást is nyertünk. Kezet fogtunk egy – walesi vagy norvég – herceggel, sőt fusiztunk is egy kicsit DJ-szerepben. Az éjjel további részére nem nagyon emlékszem, mert a méregdrága skót whisky padlóra küldött.

De ezek mindennapos kalandok voltak a nagynénémmel. Mesterien idomult a környezetéhez.

Lövésed sincs, melyik villát használd egy elegáns vacsorán? Utánozd a melletted ülőt! Eltévedtél a városban, ahol életed nagy részét leélted? Játszd el, hogy turista vagy! Először hallasz operát? Hangoztasd bólogatva, mennyire hideglelős az a vibrato! Olyan borból töltenek neked egy Michelin-csillagos étteremben, amely a lakásod egyhavi bérleti díjánál is drágább? Méltasd a testességét, de ne leplezd, hogy ittál már jobbat is!

Ezt most ki is próbáltam.

Egy átlag élelmiszerboltban vett kétdolláros bor is finomabb volt, mint amit elém tettek, bár az apró ínyencségek némileg kárpótoltak érte. Baconbe tekert datolya, levendulamézzel lelocsolt sült kecskesajt és ropogós füstöltpisztráng-falatok, amelyek szétolvadtak a számban. Mindez egy lágy sárga fénybe burkolózó, elbűvölő kis étteremben, amelynek nyitott homlokzati ablakai beengedték a város zaját, a falikarokról bájos futónövény és örökzöld páfrányok levelei omlottak fölénk, a központi légkondi fuvallatai pedig a vállunkat simogatták. A falakat mahagónilapok burkolták, a bokszüléseket puha bőr fedte, amely ebben a június eleji kánikulában lenyúzta volna a combomat, ha nem vigyázok. Még bensőségesebbé tette a helyet az asztalok közötti tisztes távolság, így idegen társaságok nem érthették egymás szavait, a halk beszéd egybevegyült a konyhából érkező tompa neszekkel.

Ha az éttermek tudnának flörtölni, ez biztosan levett volna a lábamról.

A SoHóban lévő Michelin-csillagos Olive Branchben ültünk Fionával és Drew-val. Drew már egy hete könyörgött, hogy próbáljuk ki. Nem rajongok a kiadós ebédekért, de nyár volt, és péntek, azonkívül őszintén szólva tartoztam ennyivel Drew feleségének, Fionának, mivel előző héten beugrott helyettem megnézni egy színdarabot, amelyre Drew rettenetesen kíváncsi volt. Drew Torres, a szerkesztőnk fáradhatatlanul kutatta az egyedi és tehetséges szerzőket, ezért iszonyú furcsa koncertekre, színdarabokra és helyszínekre is elcibált minket Fionával. Ami nem kis teljesítmény, tekintve, hogy a nagynénémmel negyvenhárom országot jártam meg, és ő is kiváló érzékkel szúrta ki a legbizarrabb helyeket.

Ebben az étteremben viszont nem volt semmi bizarr, sőt.

– Hivatalosan is ez eddigi életem legelegánsabb ebédje – jelentette ki Fiona, és újabb baconbe csavart datolyát dobott a szájába. Egyelőre az volt az étlap egyetlen tétele, amelyet megkóstolhatott: hét hónapos terhesen nem is álmodhatott a félig átsütött wagyubélszínről. Fiona úgy nézett ki liláskékre festett hajával és sápadt bőrével, mint egy nyurga lelencgyerek. Orcáját sötét szeplők tarkították, és mindig a hétvégi bolhapiacokon fellelt giccses fülbevalói lógtak a fülében. Erre a napra fémkígyókat választott, amelyek egy KOPJ LE! feliratú korongot tartottak a szájukban. Ő volt a Strauss & Adder legjobb belsős grafikusa.

Az oldalán ülő Drew újabb wagyuszeletet nyársalt fel. A közelmúltban foglalta el a Strauss & Adder felelős szerkesztői székét. Haja hosszú volt, hullámos és fekete, bőre pedig melegbarna. Szokás szerint ma is olyan szerkót viselt, mintha egy egyiptomi ásatásra készülne 1910-ben: könnyű homokszínű nadrág, gondosan vasalt fehér ing és nadrágtartó.

Mellettük kicsit alulöltözöttnek éreztem magam a szüleim kedvenc falatozójából, az Eggverything Caféból származó reklámpólómban, világos farmeremben és az egyetem óta viselt piros lapos sarkúmban, amelynek ragasztószalaggal erősítettem vissza a talpát, ugyanis eszem ágában sem volt kidobni. Három napja nem mostam hajat, és ezt a szárazsampon sem tudta ellensúlyozni, ám mivel aznap elkéstem a munkából, ez izgatott a legkevésbé. Vezető sajtósként dolgoztam a Strauss & Addernél, és bár az egész életem a tervezésről szólt, erre a találkozóra valamiért nem igazán készültem. Be kell vallanom, hogy ezen a laza nyári pénteken egy lélekre sem számítottam az irodában.

– Rendkívül előkelő – helyeseltem. – Sokkal jobb, mint a versektől hemzsegő Village.

Fiona bólintott.

– Bár az tetszetős, hogy halott költőkről nevezték el a koktéljaikat.

Elfintorodtam.

– Az „Emily Dickinson”-tól iszonyú másnapos voltam.

Drew nem is palástolta önelégültségét.

– Ez viszont kész édenkert, nem? Olvastátok a cikket, amit küldtem? Az Eater magazinból? Az itteni főszakács írta, James Ashton. Már jó pár éve, hogy megjelent, de megunhatatlan.

– És ajánlatot akarsz tenni egy könyvére? – kérdezte Fiona. – Azaz… egy szakácskönyvre?

Drew mintha kicsit felhúzta volna az orrát.

– Ennyire amatőrnek nézel? Hogyisne! Bűn lenne szakácskönyvet íratni egy ekkora szómágussal.

Fionával sokatmondó pillantást váltottunk. Drew ugyanígy nyilatkozott a színdarabról is, amelytől csak hajszál híján menekültem meg előző héten, mert akkor költöztem be a nagynéném Upper East Side-i lakásába. Fiona szombaton jelentette be, miközben épp a lemezjátszót vonszoltam a liftbe, hogy többé nem úszik az óceánban.

Drew ugyanakkor csalhatatlan érzékkel szúrta ki, mit tudna írni valaki, a korábbi munkáitól függetlenül. Zseniálisan szagolta ki a rejtett kincseket. Ez hajtotta előre.

Ettől lett olyan megállíthatatlan energiabomba. Állandóan a kis halak között keresgélt, közülük fogott magának, és káprázatos nagy halakat nevelt belőlük.

– Most mit néztek? – kérdezte Drew, és nyomatékosan kettőnk közé szegezte a tekintetét. – Annál a zenésznél sem nyúltam mellé, akit múlt hónapban Governors Islanden láttunk.

– Kicsim! – szólt közbe Fiona türelmesen. – Még mindig nem térek magamhoz a múlt héten látott darab után… amelyik a delfinnel kavaró pasiról szólt.

Drew arca megrándult.

– Jó… azzal mellényúltam. A zenész viszont telitalálat! Ahogy a vidámparkos krimit író tiktoker is. Fenomenális lesz! Ez a séf pedig… kétségkívül kivételes. Nagyon kíváncsi vagyok arra a nyárra, amikor huszonhat éves lett… célzott rá az Eaterben, de csak homályosan.

– Annyira ütős sztori lenne? – érdeklődött Fiona.

– Tutifix. Ugye, Clementine?

Mindketten várakozón néztek rám.

– Őszintén szólva… nem olvastam a cikket – vallottam be, mire Fiona elítélően ciccegett, abban a stílusban, amellyel majd a gyerekükben is örök bűntudatot fog elültetni. Szégyenkezve húztam be a nyakam.

– Nagy hiba volt! – förmedt rám. – Ő is bejárta a világot, mint te. Barátságokkal és emlékekkel köti össze az ételeket… az ember szinte megkívánja. – Sóvárogva lesett a konyha felé. – Meg kell szereznem. – Amikor így csillogott a szeme, képtelenség volt leállítani.

Kortyoltam még egyet a túl száraz borból, és érdeklődve vettem magamhoz a desszertmenüt. Már megszoktuk, hogy együtt eszünk – ez volt az előnye annak, ha az ember egy épületben dolgozott a legjobb barátaival –, de a Midtown környékéről ritkán mozdultunk ki, a központban lévő éttermek pedig…

Hát…

Be sem mertem vallani, mennyi szendvicset és homáros-sajtos tésztát vettem mozgóbüfékből. Nyáron ellepték a turisták a Midtownt, és foglalás nélkül szinte lehetetlen volt asztalt kapni, ezért be kellett érnünk a kajáskocsikkal vagy a Bryant Park piknikre csábító zöldjével.

– Hát, ha véletlenül horogra akad, kérdeznék valamit a desszertmenüről – mutattam rá az első tételre. – Mi a franc az a Lemon-dott Randi?

– Dekonstruált citromos pite. Az a fő specialitása! – közölte Drew, mire Fiona kikapta a kezemből a lapot, és olvasgatni kezdte. – Mindenképp meg kell kóstolnunk!

– Ha kiderül, hogy egy szelet citrom kristálycukorral meghintve, grahamkekszrétegen, hangosan fogok nyeríteni! – jegyezte meg Fiona.

Megnéztem az időt a telefonomon.

– Akármi is az, most kell megrendelnünk, mert lassan indulunk – közöltem. – Azt ígértem Rhondának, hogy egyre visszaérünk.

– Péntek van! – tiltakozott Fiona, és meglegyintett a desszertmenüvel. – Nyáron senki sem dolgozik péntekenként. Főleg nem kiadóknál.

– Engem kivéve! – ellenkeztem. Rhonda Adder a főnököm volt, marketing- és reklámigazgató, illetve a kiadó egyik alapítója. A legsikeresebb nők közé tartozott az iparágban. Ha bestsellert szimatolt valahol, rögtön tudta, hogyan hozza ki belőle a legtöbbet, és ez már önmagában is bámulatos tehetségről árulkodott. Amúgy ha már a tehetségeknél tartottunk, tájékoztatnom kellett Fionát és Drew-t: – Jelenleg három szerzőm is turnézik… biztos, hogy homokszem fog kerülni a gépezetbe.

Drew megértően bólintott.

– A könyvkiadás Murphy-törvénye.

– Murphy törvénye – ismételtem. – Ráadásul Juliette reggel vörösre sírta a szemét a pasija miatt, úgyhogy tőle is átvettem pár feladatot.

– Rohadék Rómeó!

– Az az, Rohadék Rómeó!

– Ha már a szerelemnél tartunk… – Fiona kicsit kihúzta magát, és könyökével az asztalra támaszkodott. Jól ismertem ezt a nézést, el is kellett fojtanom egy nyögést. Közelebb hajolt, és felvonta a szemöldökét. – Hogy állnak a dolgok veled és Nate-tel?

Hirtelen a borospoharam kötötte le a figyelmemet, de minél tovább bámult választ követelve, annál inkább gyengült az akaraterőm, végül felsóhajtottam:

– Múlt héten szakítottunk.

Fionának elakadt a lélegzete, mintha személyes sértésnek venné a történteket.

– Múlt héten? A költözésed előtt vagy után?

– Közben. Aznap este, amikor színházba mentetek.

– És nem mesélted el? – háborgott Drew, összezavart feleségénél is izgatottabban.

– Nem számoltál be róla! – rikoltotta Fiona. – Pedig ez fontos!

– Szerintem meg nem nagy ügy. – Vállat vontam. – Üzenetben egyeztettük. Azt hiszem, egy ideje már találkozgat valakivel, akit a Hinge-en[1] ismert meg. – Barátaim mélységesen szánakozó pillantására csak legyintettem. – Tényleg semmiség. Amúgy sem illettünk össze.

Ez is igaz volt, viszont az üzenetváltás előtt történt heves összetűzésünket nem említettem. Az összetűzés talán erős kifejezés. Inkább csak annyi történt, hogy megvontuk a vállunkat, és bedobtuk a fehér zászlót az amúgy is elhagyott csatatérre.

– Megint? Megint túlórázol? – kérdezte aznap este Nate. – Tudod, mennyire fontos nekem ez az esemény! Szeretném, ha velem lennél.

Mi tagadás, totál kiment a fejemből, hogy aznap nyílik kiállítása a galériában. Tényleg sorsdöntő pillanat ez egy művész – konkrétan egy ötvös – életében.

– Sajnálom, Nate. Nekem is fontos dolgom van.

Tényleg fontos volt, bár utólag már nem emlékszem, miféle vészhelyzet szólított a kiadóba.

Nate hosszú hallgatás után megkérdezte:

– Ez most már mindig így lesz? Nem akarok másodhegedűs lenni a munkád mellett, Clementine.

– Nem vagy az!

De az volt. Nem túlzott. Kerültem őt, mert nem akartam, hogy lássa, mekkora roncs vagyok legbelül. Szerettem volna tovább hazudozni. Színlelni, hogy jól vagyok – hiszen jól is voltam. Nem maradt más választásom. Nem akartam, hogy aggódjanak miattam, mindenkinek megvolt a maga baja. Ezért maradtak mellettem, nem igaz? Clementine West aztán senkinek sem fog fejfájást okozni. Megoldja az életét.

Nate nagyot sóhajtott, és egész testében megremegett.

– Clementine, ideje szembenézned a tényekkel. – Ez volt az utolsó csepp a pohárban. – Totál bezárkóztál, pajzsként használod a munkádat. Nem is engedted, hogy megismerjelek. Nem vagy hajlandó megnyílni. Nem akarsz sebezhetővé válni. Mi történt a fotókon szereplő lánnyal? Akinek vízfesték volt a körme alatt?

Annak a lánynak befellegzett, ezt én is tudtam. A találkozásunk idején már nyoma sem volt. Talán pont ezért nem dobott azonnal, amikor lemondtam az első közös programot, mert a régi lakásomban készült fotón látott lányt kereste, akinek vízfesték volt a körme alatt. A régi lányt.

– Szeretsz te egyáltalán? – faggatott. – Nem emlékszem, hogy mondtad volna.

– Még csak három hónapja járunk. Kicsit korai lenne, nem?

– Ha biztos, azt tudja az ember.

Csücsörítettem.

– Akkor én nem tudom biztosan.

Ennyi.

Lezártuk a kapcsolatot. Mielőtt olyasvalamit mondtam volna, amit megbánnék, kinyomtam a telefont, és megírtam neki üzenetben, hogy vége. Majd elküldöm postán a fogkeféjét. Williamsburgig nem fogok elbumlizni, ha nem muszáj.

– Egyébként – folytattam, miközben felkaptam a méregdrága borral teli üveget, hogy ismét töltsek belőle a poharamba – most egy kapcsolat csak púp lenne a hátamon. A karrieremre akarok koncentrálni… semmi kedvem olyan pasikkal bajlódni, akiket három hónap múlva üzenetben dobok. Még a szex miatt sem érte meg.

Nagyot kortyoltam a nedűből, hogy leöblítsem a förtelmes igazságot.

Drew elképedve bámult, aztán megcsóválta a fejét.

– Nézd, egy könnycseppet sem ejt!

– Még soha nem láttam pasi miatt sírni – jegyezte meg Fiona a feleségének.

Tiltakoztam volna, hogy igenis előfordult már, aztán inkább becsuktam a számat, mert… igaza volt. Amúgy is ritkán sírtam, de hogy pasi miatt? Soha. Fiona nem győzte hangoztatni, hogy már a megnevezésnél elrontom: pasi… Arra sem méltatom őket, hogy a nevükön hivatkozzak rájuk.

„Talán mert soha nem voltál még szerelmes” – bökte ki egyszer, és talán nem is tévedett.

„Ha biztos, azt tudja az ember” – állította Nate.

Azt sem tudtam, milyen érzés szerelmesnek lenni.

Fiona legyintett.

– Amúgy meg jobb is, hogy dobtad! Nem volt méltó egy önálló keresetű nőhöz, aki sikeres a munkájában, és a saját lakásában lakik az Upper East Side-on! – hőbörgött, de ez az újabb érv eszébe juttatta a másik kerülendő témát. – Tényleg! Mi van a lakással?

A lakás. Ő és Drew már januárban leszoktak róla, hogy a nagynéném lakásaként emlegessék, nekem viszont még így jött a nyelvemre. Megvontam a vállam.

Bevallhattam volna nekik az igazat: még mindig abban a hitben lépek be az ajtón, hogy a nagynéném ott fog ülni a vörösbegytojás színére emlékeztető karosszékben, noha már a széknek is hűlt helye volt.

Ahogy a tulajdonosának is.

– Kellemes – feleltem végül.

Fiona és Drew kétkedő pillantással összenéztek. Ügyetlenül hazudtam, az biztos.

– Nagyon kellemes – erősítettem meg. – De miért én vagyok a téma? Keressük meg azt a híres séfet, és csábítsuk át a sötét oldalra! – Átnyúltam az asztal fölött az utolsó datolyáért, és befaltam.

– Persze, persze, csak leintjük a pincért… – motyogta Drew, azzal körülnézett, hátha szemkontaktust tud teremteni valakivel, ám túl illedelmes és szelíd volt ahhoz, hogy egy jelentőségteljes pillantásnál többre fussa tőle. – Emeljem fel a kezem? Mit kell csinálni ilyen puccos éttermekben?

Sokkal proaktívabb volt az elmúlt néhány hónapban, hiszen temérdek új szerzővel gazdagította a listáját, viszont most először merült fel bennem, hogy ezekkel a kirándulásokkal – a Governors Island-i koncerttel, a színdarabbal, amelyet sajnálatos módon kihagytam, az előző havi opera-előadással, a TikTok-influenszeres randinkkal a Washington Heightson meg a galéria meglátogatásával, ahol a testrészeivel festő művész alkotásait mutatták be – talán az én figyelmemet akarta elterelni. Szeretett volna kirángatni a gyászból. Csakhogy már fél év eltelt, helyrerázódtam.

Tényleg. Jól voltam.

Erről viszont nehezen győztem meg olyasvalakit, aki látott zokogni éjjel kettőkor, a nagynéném temetése után, a fürdőszoba padlóján, holtrészegen.

Látták a lényem legsötétebb, legnyersebb részét, mégsem törölték ki a számomat a telefonjukból. Néha nem volt könnyű kijönni velem, és magamnak sem mertem bevallani, mennyire fontos a hűségük, s mennyire felüdít, hogy az elmúlt hónapokban ide-oda hurcoltak.

Szóval minimum annyival tartoztam Drew-nak, hogy leintek egy pincért.

– Megoldom – sóhajtottam, és kezemmel jeleztem a felszolgálónak, aki épp egy másik asztaltól fordult el. Oda is kurjantottam. Nem tudtam biztosan, hogy a flancos éttermekben így szokás-e, mindenesetre a lány hamar ott termett nálunk. – Kérhetnénk egy… – Rápillantottam a desszertes étlapra.

– Olyan lemondott citromos akármit! – vágott közbe Fiona.

– Igen, olyat. És ha lehet, a séffel is szeretnénk beszélni. – Drew előkapott a táskájából egy névjegykártyát, és miközben folytattam a rendelést, átnyújtotta a felszolgálónak. – Kérem, továbbítsa neki: a Strauss és Adder Kiadó üzleti ajánlatát hoztuk… konkrétan egy könyvre.

A pincért egyáltalán nem lepte meg a kérés: elvette, és fekete köténye zsebébe dugta a kártyát. Azt mondta, meglátja, mit tehet, aztán elsietett leadni a desszertrendelést.

A távozása után Drew finoman összecsapta a tenyerét.

– Na, tessék, kezdődik! Ti nem borzongtatok bele? Ezt nem lehet megszokni!

Ránk is átragadt az izgatottsága, bár még mindig nem gerjedtem rá erre a séftémára.

– Úgy van – helyeseltem. Váratlanul rezegni kezdett a telefon a táskámban. Kivettem, és megnéztem az e-mail-értesítéseket. Az egyik szerzőm üzent volna?

Fiona közelebb hajolt a feleségéhez.

– Mi lenne, ha összehoznánk Clemet azzal a pasival, aki most költözött be a szomszéd lakásba?

– Igen, annyira jóképű! – bólogatott Drew.

– Nem, köszi! – tiltakoztam az e-mail megnyitása közben. – Még nem állok készen egy újabb kapcsolatra Nate után.

– Azt mondtad, túltetted magad rajta!

– Attól még kell hagyni gyászidőszakot… Hú, a francba! – rikkantottam, miután átfutottam a levelet. Felpattantam a székről. – Bocsi, de rohannom kell!

Fiona aggodalmasan nézett rám.

– Valami baj van? Még ki sem hozták a desszertet…

Kivettem a pénztárcát a hamis Kate Spade táskámból, és az asztalra csaptam a céges hitelkártyámat, elvégre ez elméletileg munkaebéd volt.

– Az egyik turnézó szerzőm Denverben rekedt, és Juliette nem válaszol az e-mailjeire. Fizessétek ezzel az ebédet, majd talizunk a melóhelyen! – hadartam bocsánatkérően, mialatt Drew elvette a kártyát.

– Hogyan? Tessék? – kérdezte elképedten. A konyha felé pillantott, majd vissza rám.

– Meg tudjátok oldani – biztattam őket. Az íróm újabb kétségbeesett üzenetet küldött. Megöleltem a lányokat, loptam még egy grillezett kecskesajtgolyót, leöblítettem némi borral, és sarkon fordultam…

– Vigyázz! – kiáltott fel Drew. Fiona sikkantott.

Késő volt.

Összeütköztem az épp odaérő felszolgálóval. A kezében tartott desszert az egyik irányba zuhant, ő pedig a másikba. Én az édesség után nyúltam, a pincér pedig utánam, és a karomat megszorítva talpra segített.

– Szép mentés! – szólalt meg barátságosan.

– Köszi, én… – Ekkor jöttem rá, hogy a másik kezemet még mindig a férfi keményen feszülő mellkasán tartom. – Jaj! – Sietve visszaadtam a desszertet, és arrébb léptem. – Nagyon sajnálom! – Menthetetlenül elpirultam. Képtelen voltam a szemébe nézni. Egyértelmű, hogy illetlenül sokáig érintkeztem egy idegennel.

– …Lemon? – kérdezte.

– Igen, bocs, bocs, a Lemon-dott Randi nevű desszertet rendeltük, de én nem maradhatok – hadartam. Úgy éreztem, egészen mély cseresznyeszínű lett az arcom. Gyorsan megkerültem a férfit, és hátrasúgtam a barátaimnak: – Sok szerencsét! – Végül kisurrantam az étteremből.

Mire letudtam két telefonhívást a Southwest Airlinesszal, és sétáltam négy háztömbnyit, a szerzőm kapott egy repülőjegyet a következő járatra a turnéja utolsó állomása felé. Lementem a metróba, hogy továbbloholjak a Midtownban lévő munkahelyemre… és közben egy csomó mindent próbáltam kiverni a fejemből… a férfi erős markát a karomon, a mellkasa keménységét, a közelségét… Csak ismerősök hajolnak ilyen közel. Vagy mégsem? Képzelődtem volna?

2
Strauss & Adder

AMIKOR ELŐSZÖR SÉTÁLTAM BE a 34. utcán álló épület íves kőkapuján, és vitettem fel magam a krómszínű lifttel a hetedik emeletre, rögtön érzékeltem, hogy a Strauss & Adder nem egy szokványos kiadó. Még jobban felerősödött ez az érzés, amint szétnyílt előttem az ajtó, és betoppantam egy fehér polcokkal szegélyezett szűkös előtérbe, ahol az általuk kiadott vagy egyszerűen csak kedvelt könyveket sorakoztatták fel. A kopott bőrfotelek pedig arra csábítottak, hogy a párnáik közé süppedve felcsapjak egy regényt, s elmerüljek a szavak rengetegében.

A Strauss & Adder kicsi, de befolyásos kiadónak számított New Yorkban. Felnőtteknek szóló regényeket, emlékiratokat és életmód-tanácsadó könyveket adott ki; utóbbiak között egyaránt szerepelt önsegítő technika, receptgyűjtemény és útikalauz. Ha valaki családias hangulatú éttermet keresett egy távoli országban, megérte a Strauss & Adder kalapácsszimbólumára vadásznia, mivel a kiadónk idegen városok legeldugottabb zugaiban is tudott ajánlani valamit.

Máshol is intézhettem volna médiával kapcsolatos ügyeket – talán jobb fizetéssel is –, de, mondjuk, egy nagy tech- vagy PR-cég posványában nem kaptam volna útikönyveket ajándékba. Volt valami biztonságot nyújtó és szívmelengető abban, ahogy az ember nap mint nap átsétál azon az előtéren, amelyben Rómáról, Bangkokról és az Antarktiszról szóló könyvek kínálják magukat, s a régi papír szaga úgy lengi be a helyiséget, mint holmi áruházi illatosító. Nem dédelgettem írói ábrándokat, azonban delejes erővel hatott rám, hogy egy rég halott vagy elfeledett idegenvezető ősi katedrálisokról és múltba vesző istenek oltárairól mesél. Imádtam, hogy egy könyv, egy történet, a megfelelő sorrendben összerakott szavak láncolata nosztalgiát ébreszt bennem olyan helyek iránt, ahol soha nem is jártam, emberek iránt, akikkel sosem találkoztam.

A sugárzóan fehér és tiszta iroda nyitott, egybefüggő térben helyezkedett el, falai mentén a padlótól a mennyezetig érő könyvszekrények nyújtózkodtak. Mindenki egy félmagas fallal leválasztott kis fülkében ült, és színes csecsebecsékkel tette otthonossá a zugát: műalkotásokkal, parányi figurákkal, kedvenc könyvekkel. Az én asztalom volt a legközelebb a főnököm irodájához. A magasabb beosztásúak teljesen leválasztott, üvegajtós irodákat kaptak, de az átlátszó bejárat is több magánszférát biztosított a fülkéknél. Nekem például a szemközt ülő Juliette sirámait kellett hallgatnom a tíz hónapja tartó szerelmi kálváriájáról azzal a Rob nevű Rómeóval, akivel hol szétmentek, hol összejöttek. (A Rohadékkal.)

Az viszont legalább tisztán látszott az elegáns üvegajtókon keresztül, hogy hétfő délután kettőkor a fejesek tekintete is ugyanúgy a semmibe réved, mint a miénk.

Mégis maradtunk, mert a könyvek szeretete ott tartott minket.

Mire Fiona visszatért a kiadóba, már szétküldtem pár kérdéssort interjúkhoz.

– Fantasztikus volt a desszert! – áradozott, miközben odajött visszaadni a hitelkártyámat. Akárcsak a grafikuscsapat többi tagja, ő is az emelet egyik komor, pókhálókkal teleszőtt sarkában dolgozott, ahová az igazgatók az elvarázsolt művészlelkeket száműzték. Arrafelé olyan sötét volt, hogy már legalább három grafikust D-vitamin-kúrára fogtak. – Na és a séf!

– Kár, hogy lemaradtam róla – sajnálkoztam.

Fiona vállat vont, és a kezembe nyomta a kártyát.

– Igazából nem maradtál le róla teljesen.

Megdermedtem. A férfi azzal az erős kézzel. A meleg, kemény mellkas.

– Ő… volt az?

– Naná! Igazi kincs! Cukipofa… Tényleg, sikerült kiszabadítanod a szerződet a reptér poklából?

– Persze – válaszoltam a gondolatok áradatából felszínre bukkanva. – Kételkedtél benne?

Fiona a fejét ingatta.

– Irigyellek.

Értetlenül néztem rá.

– Miért?

– Ha el kell intézned valamit, simán beleveted magad. Azonnal. Habozás nélkül. Szerintem Drew is ezért imád – tette hozzá kicsit halkabban. – Az én káoszomhoz képest te egy két lábon járó Excel-táblázat vagy.

– Csak tudom, mit hogyan akarok – vágtam rá, mire Fiona tovább sorolta, mi mindenről maradtam le az étteremben. Többek között arról, hogy a séfet a Faux Kiadótól is megkereste valaki (Drew tippje szerint Parker Daniels), valamint a Simon & Schustertől, illetve a HarperCollinstól és a Macmillan egy-egy alkiadójától. Nem kizárt, hogy még hosszabb a sor.

Halkan füttyentettem.

– Drew-nak fel kell kötnie a gatyát!

– Tudom. Alig várom, hogy elkezdjen ezen pörögni – közölte Fiona szenvtelen arccal. A csuklóján lévő okosórára pillantott, és felnyögött. – Cammogok vissza a barlangomba. Egy film este? Bár nem hinném, hogy lenne kedved egy romantikus komédiához, amelyikben két orgyilkos egymásba szeret.

– Inkább pótoljuk be máskor! Még nem pakoltam ki teljesen. Hol a számla? – Fiona előhalászta a táskájából az éttermi blokkot, és amíg elvonult az emelet sötét, nyirkos részébe, beosontam Rhonda üresen tátongó irodájába a papírdarabbal.

A többi fejesnek – köztük Reginald Straussnak is – családi fotók sorakoztak a falán és az asztalán, nyaralások emlékeivel meg más személyes tárgyakkal egyetemben. Rhonda viszont a könyvbemutatókon megjelent celebek fényképeit rakta ki, vörös szőnyeges jeleneteket, azokra a helyekre pedig, ahol mások az unokáiktól kapott ajándékokat tartották, okleveleket állított. Nyilvánvaló volt, hogy a munkája lett az élete, és valahányszor bementem hozzá, magamat képzeltem a narancssárga székébe, mivel én is hasonló úton jártam.

Egyszer csak kinyílt az üvegajtó, és belibbent Rhonda Adder, akár egy díva.

– Á, Clementine! Boldog pénteket, szokás szerint! – kurjantott vidáman. Fekete nadrágkosztümjében és virágmintás magas sarkújában ezúttal is úgy festett, mintha skatulyából húzták volna ki, vagány, ősz bobfrizuráját egyetlen csat szorította hátra felül.

Amint Rhonda betette valahová a lábát, úgy dominálta le a helyet, ahogy én szerettem volna. Minden tekintet rá szegeződött. Az összes beszélgetés félbeszakadt.

Rhonda Adder briliáns, magával ragadó jelenség volt: marketing- és reklámigazgató, illetve a kiadó egyik vezetője. Anno valami szerény PR-cégnél kezdte a pályafutását a SoHóban, vagyis pletykamagazinokból ollózgatott, és telemarketingesek hívásait fogadta, de most már az iparág legnagyobb neveinek megbízásából tervezett és intézett könyves kampányokat. A könyvmolyok valóságos ikonnak tekintették, mindenki rá akart hasonlítani. Nekem is ő volt a példaképem. Mert annyira egyben volt az élete. Terveket és célokat tűzött ki maga elé, és pontosan tudta, milyen eszközökkel valósíthatja meg azokat.

– Boldog pénteket, Rhonda! Elnézést, hogy így elhúzódott az ebéd – tettem hozzá gyorsan.

Legyintett.

– Semmi probléma. Látom, elrendezted Adair Lynn reptéri balhéját.

– Tényleg rájár a rúd ezen a turnén.

– Ha hazaér, küldjünk neki egy virágcsokrot. – Kihúzta az egyik fiókját, s kiszedett belőle egy csomag csokiba mártott mandulát.

– Meglesz. Fizettem egy ebédet – tettem hozzá, azzal leraktam az asztalra a számlát és a hitelkártyát. Rhonda rájuk szegezte a pillantását, majd az egyik szemöldöke feljebb kúszott. – Drew egy ismeretterjesztő könyvhöz keres szerzőt.

– Aha, értem. Mandulát? – nyújtotta felém a zacskót.

– Köszönöm. – Kivettem egyet, aztán leültem a Rhonda asztala előtti, nyikorgós székre. Elmeséltem, hogy délután podcastinterjúkat egyeztettem, útvonalakat korrigáltam, és könyvesboltokkal tárgyaltam új rendezvényekről. Olajozott gépezetként működtünk együtt mi ketten. Nem véletlenül neveztek a másodparancsnokának – reméltem, hogy egyszer a helyébe léphetek. Mindenki ugyanígy gondolta.

Rhonda elrakta a mandulát, bekapcsolta a számítógépét, én pedig felálltam, hisz mindent átbeszéltünk. Aztán váratlanul mégis megszólalt:

– Láttam, hogy törölted a szabadságigényedet nyár végére. Mi okod van rá?

– Ja, igen. – Próbáltam higgadtan simítgatni a blúzom elején a gyűrődéseket. Mindig nyár végén mentünk külföldre a nagynénémmel, hol Portugáliába, hol Spanyolországba, hol Indiába, Thaiföldre vagy Japánba, az útlevelem lassan megtelt bélyegzőkkel. Amióta beálltam a Strauss & Adderhez, minden évben ugyanazt az egy hetet vettem ki, úgyhogy nem csodáltam Rhonda értetlenkedését. – Arra jutottam, itt hasznosabban tölthetem el az időt, szóval nem megyek.

Soha többé.

A főnököm kétkedve nézett rám.

– Ugye viccelsz? Clementine, egész évben egyetlen napot sem vettél ki!

– Hát igen. Szeretem a munkámat. – Elmosolyodtam, mert igazat mondtam. Szerettem a munkámat, mert elvonta a figyelmemet… mindenről. Ha az előttem tornyosuló feladatokra koncentráltam, nem ébresztett fel a gyász hajnali kettőkor, akárhogy fojtogatott.

– Én is szeretem a munkámat, mégis elmegyek idén a Maldív-szigetekre. Ott kaptam életem legjobb masszázsát… Megadhatom a fickó számát, ha kedved támadna kipróbálni.

Na persze, mintha megengedhetném magamnak. Végül is miután megörököltem a nagynéném lakását, akár el is intézhetném. Erőltetetten elmosolyodtam.

– Jól vagyok, tényleg… de azon a héten jelenik meg a Boston ősszel, és tudod, milyen borzalmasan szőrszálhasogató a szerző. Inkább én intézem a dolgait, nem bízom Juliette-re…

– Clementine! – szakított félbe. – Vedd ki azt a temérdek felhalmozott szabadságot! Azért van!

– De…

– Nem engedem, hogy visszautasítsd.

– Elutazni biztosan nem fogok – közöltem, miközben próbáltam elnyomni a pánikot. – Visszamondtam a jegyeket.

Rhonda metsző tekintettel meredt rám piros szemüvegkerete fölött.

– Akkor két hónapod van kitalálni, hogy mit csinálsz helyette. A fél repertoárunk útikalauzokból áll… vigyél haza egyet! Biztos meghozza a kedvedet. Mindenkinek szüksége van vakációra.

– Nekem aztán nem.

Válaszul ismét felém fordult a forgószékével, és sóhajtva lekapta a szemüvegét, amely egy gyöngysoron lógott a nyakában.

– Jól van. Csukd be az ajtót, Clementine!

Jaj, ne! Szótlanul, kicsit tétován engedelmeskedtem. Amikor legutóbb az ajtó becsukására kért, kiderült, hogy ki akarja rúgni a reklámgrafikust. Óvatosan süllyedtem vissza a székbe.

– Valami… baj van?

– Nem. Vagyis de. Illetve ez nem igazán rossz. – Összeillesztette kinyújtott ujjait, és mélyen a szemembe nézett. Sötét szempillaspirállal és annál is sötétebb szemceruzával hangsúlyozta a szemét, ami még karakteresebbé tette. – Ezt titokban kell tartanod, Clementine, amíg el nem jön a megfelelő pillanat.

Kihúztam magam. Valami nagyon jelentős dologról lehet szó. Egy új könyv? Egy celeb visszaemlékezései? Strauss el akarja adni a céget? A HR-es Michael mégis felmond?

– Terveim szerint nyár végén nyugdíjba megyek. Jó kezekben akarom tudni a Strauss és Addert.

Azt hittem, rosszul hallok.

– Hogy… mit csinálsz? Nyugdíjba mész?

– Igen.

Fogalmam sem volt, mit feleljek erre.

Nem találtam szavakat, amelyekkel kifejezhettem volna a mélységes… szomorúságomat? Csalódottságomat? A Strauss & Adder Rhonda nélkül olyan, mint egy lélek nélküli test… egy könyvek nélküli könyvszekrény. Ő építette fel a céget Strausszal együtt… az utóbbi húsz év összes bestsellerét neki köszönhettük.

És nyugdíjba akar menni?

– Ne nézz így rám! – dorgált ideges nevetéssel. Nem is láttam még idegesnek. Tehát nem hülyéskedett. Komolyan gondolta. – Eleget szolgáltam a kiadót. De csak akkor hagyom el a hajó fedélzetét, ha tudom, hogy nem süllyed el nélkülem. Túl sokat áldoztam az életemből erre a cégre – fűzte hozzá, mert nyilván tudatosult benne, hogy az ő nevét is viseli. – Ezt viszont egyelőre csak te tudod, illetve Strauss, és szeretném, ha ez így is maradna. Elképzelni sem merem, milyen pirájákat vonz majd ide a hír, ha hivatalos lesz.

Kiszáradt a szám.

– Aha… értem.

– Szeretném, ha ezen a nyáron te felügyelnéd a projektek és szerződéskötések zömét, aztán meglátjuk, hogy boldogulsz. Ezalatt én is részt veszek a megbeszéléseken; tekintsük ezt afféle főpróbának.

– Látni akarod, hogy tudom-e nélküled intézni az ügyeket?

Zavartan nézett rám, majd felkacagott.

– Jaj, dehogy, édesem! Azt akarom látni, hogy át tudod-e venni a helyemet.

Ha nem ültem volna, biztosan összecsuklik a lábam. Hogy én… átvegyem Rhonda helyét? Csak fél füllel hallgattam dicsérő szavait a szorgalmamról, a példamutató hozzáállásomról, vagy amikor felemlegette, hogy ő is pont ilyen volt az én koromban, és egy ilyen esélyért ölni is képes lett volna annak idején. Hogyan is biztosíthatta volna a jövőt, ha nem ad neki esélyt?

– Vagyis a fél helyemet. Amikor Strausszal elindítottuk a céget, annyira kicsik voltunk, hogy a reklám- és marketingigazgatói poszt mellett a kiadóvezetői szerepet is magamra kellett vennem, de azt az ellenségemnek sem kívánom. Kevesen vannak olyanok, mint én. Téged viszont, a nyári teljesítményed fényében, hajlandó vagyok felterjeszteni a reklámigazgatói posztra. Te dolgozol itt a legrégebben a csapatból, így igazságos… arról nem is beszélve, hogy ez az egyetlen észszerű döntés.

Nem tudtam, mit feleljek.

Mint kiderült, nem is várt reakciót, ugyanis feltette a szemüvegét, és visszafordult a számítógéphez.

– Remélem, most már világos, miért van szükséged a vakációra, mielőtt átveszed a pozíciót… Elküldöm neked a Maldívon dolgozó masszőr nevét.

Tátva maradt a szám. Csak egy nyikkantásra tellett tőlem. Zsongott a fejem a sok információtól.

– Továbbítanád a jövő heti értekezletek listáját? Valami azt súgja, hogy Juliette el fogja felejteni. Már megint.

Ezzel jelezte, hogy távozzak.

Miközben tántorogva felálltam, imádkoztam, hogy kivigyen a lábam az irodából.

– Rögtön küldöm – feleltem, azzal kioldalogtam.

Először megtagadják a kérésemet, hogy bent hagyjam a szabadságomat, aztán Rhonda belengeti, hogy nyugdíjba megy? És az ő helyét vegyem át, ne csak a részleget?

Ez túl sok volt egyszerre.

Az irodafülkém rögtön az ajtajával szemben volt – alig három méterre tőle. Rendezetten, tisztán tartottam. Drew „nyúlcipődobozosnak” hívta az ilyen helyeket, mivel ha kirúgnának, egyetlen dobozban elférne a holmim. Persze nem terveztem semmilyen munkahelyváltást, már hét éve kitartottam – egyszerűen csak irtóztam a limlomtól. Csupán néhány fotót tettem ki, és a saját akvarell képeslapjaimat a város különböző részeiről, például a Central Park taváról, a Brooklyn Bridge-ről a Dumbo[2] felől nézve, meg Queens temetőjéről. Illetve kiraktam még William Shakespeare imbolygó fejű figuráját, a Brontë nővérek műveinek gyűjtői díszkiadását, valamint egy dedikált ex librist, de a szerző nevét elfelejtettem, és már nem is tudtam kiolvasni.

Leroskadtam a székemre, zsibbadtan és – évek óta először – kissé tehetetlenül. Nyugdíj… Rhonda visszavonul.

És azt akarja, hogy én vegyem át a helyét.

Összeszorult a mellkasom a félelemtől.

Pár perccel később Juliette – egy törékeny, fehér nő szőke hajfonattal, hatalmas őzikeszemmel, cseresznyepirosra rúzsozott szájjal – visszakullogott a fülkéjébe. Vöröslött a szeme, és szipogott. Jóformán belezuhant a székébe.

– M-m-megint szakítottunk…

Alig hallottam a szavait, mégis gépiesen elővettem egy zsebkendőt az asztalom alól, és átnyújtottam neki.

– Hát ez kemény, csajszi.

3
Otthon, édes otthon

NEM ARRÓL VAN SZÓ, hogy nem akartam szabadságra menni. Akartam. Az utóbbi hét évben minden alkalommal kivettem azt az egy hetet, és elrepültem a világ egy távoli részére. Egyszerűen csak… nem szerettem volna eljutni odáig, hogy elárvult kislányként keresgélem a reptereken azt az azúrkék kabátos, harsányan hahotázó nőt, aki szív alakú napszemüvegével integet, hogy kövessem.

Mert az a nő már nem létezett.

Ahogy a lány sem, aki feltétel nélkül szerette.

Olyan nővé vedlett át, aki pénteken is túlórázik, lehetőleg mindig munkához kötődő programokat választ randik helyett, tartalék harisnyát és dezodort tart az íróasztalfiókjában, hátha egész éjjel bent marad (amire egyelőre nem volt példa), mindig utolsóként hagyja el az épületet, amikor már a mozgásérzékelők sem számítanak senkire; és boldog volt.

Tényleg.

Végül sikerült kijelentkeznem a számítógépről, felálltam, és kinyújtóztattam a tagjaimat. A fénycső vibrálva visszakapcsolt a fejem fölött. Este fél kilenc volt. El kellett indulnom, mielőtt a biztonságiak ellenőrzik a helyiségeket, mert a végén még beárulnak Straussnak és Rhondának, márpedig utóbbi bevezetett egy olyan szabályt, hogy pénteken senki sem maradhat bent sokáig. Magamhoz vettem a táskámat, ellenőriztem, hogy mindent odakészítettem-e Rhonda asztalára a hétfői értekezlethez, majd kimentem a lifthez.

Elhaladtam a cég egyik könyvespolca előtt, ahová az ingyenes olvasói példányokat és az elkészült kiadványokat rakták. Regényeket, emlékiratokat, szakácskönyveket és útikönyveket. A többségüket már olvastam, az egyikre most mégis felfigyeltem.

CÉLÁLLOMÁS: NEW YORK

Nemrég kerülhetett a piacra. Visszás érzéssel vettem a kezembe annak a városnak az útikalauzát, amelyben éltem. A nagynéném azt mondta, egy egész életet leélhetünk valahol úgy, hogy még a legvégén is találunk újdonságot magunk körül.

Átcikázott a fejemen a gondolat, hogy a nagynéném is szívesen fogadna egy példányt ebből a könyvből, ám amikor levettem a polcról, és betettem a táskámba, újfent észbe kaptam.

Felmerült bennem, hogy visszarakom, de annyira szégyelltem ezt a balga elrévedést, hogy inkább továbbsiettem a lifthez. Majd elviszem egy antikváriumba hétvégén. Egyetlen biztonsági őr állt az épület előtt, aki épp csak felnézett a telefonjából, amikor elsétáltam mellette. Nem lepte meg, hogy ilyen sokáig dolgoztam.

Lementem a metróba, a külváros felé tartó vonalon az Upper East Side-ra robogtam, leszálltam a megállómnál, aztán előhalásztam a telefonomat. Szokás szerint a szüleimet hívtam, mint mindig, amíg megtettem az utat a metróállomástól a nagynéném lakásáig.

Régebben ritkán fordult elő, de Analea halála óta valahogy megnyugtatott ez a szertartás. Szerintem anyának is segített egy kicsit. Analea az ő nővére volt.

Két csöngés után anyám a következő mondattal vette fel:

– Mondd meg apádnak, hogy nyugodtan bevihetem a szobabiciklimet a te régi szobádba!

– Tizenegy éve nem használom azt a szobát. Mi akadálya lenne? – kérdeztem, miközben kikerültem egy párt, akik a Google Térképet böngészték a telefonjukon.

Anya felemelte a hangját, mire megrándult az arcom.

– HALLOD, FRED? Mondtam, hogy nem zavarja!

– Tessék? – kérdezett vissza apa a háttérből. A következő pillanatban ő is felvette a telefont, valószínűleg a konyhában. – És ha hazajössz, kislányom? Ha újra szükséged lesz rá?

– Nem lesz – vágta rá anya. – Ha mégis hazajönne, a kanapén fog aludni. – Megmasszíroztam az orrnyergemet. Bár már tizennyolc évesen elköltöztem otthonról, apa nehezen tartott lépést a változásokkal. Anya pedig az ismétlésért rajongott. Isten is egymásnak teremtette őket. – Ugye?

– És ha…

Gyorsan közbeszóltam:

– Bárhogy átalakíthatjátok. Ha úgy kívánjátok, akár vörös szoba is lehet belőle.

– Vörös micsoda…? – értetlenkedett anya.

– A szexbarlang abból a filmből? – kérdezte apa.

– FRED! – sikoltotta anya, majd hozzátette. – Végül is… nem rossz ötlet…

Apa sóhajtott, bár ennek most sem volt több jelentősége, mint a házasságuk megelőző harmincöt évében.

– Oké, kerüljön be oda a bicikli. De az ágyat megtartjuk! – döntött.

Előrébb rúgtam egy szemetet a járdán.

– Arra sincs szükség.

– De meg akarjuk tartani – ellenkezett apa. Nem volt elég bátorságom felvilágosítani: számomra már nem az ő Long Island-i kétszintes, kék műanyag panelekkel burkolt házuk jelenti az otthont. Már jó ideje nem. Ugyanakkor nem is az a lakás, ahová igyekeztem… percről percre egyre lassabban, mintha vonakodna odavinni a lábam. – Na és milyen napod volt, kislányom?

– Jó – vágtam rá kapásból. Túl gyorsan. – A jelek szerint… nyár végén Rhonda nyugdíjba megy, és engem akar javasolni a reklámigazgatói posztra.

A szüleimből meglepett sóhaj tört ki.

– Gratulálunk, szívecském! – sikkantott anya. – Jaj, annyira büszkék vagyunk rád!

– Mindössze hét év után! – tette hozzá apa. – Ez aztán a rekord! Nekem tizennyolc évembe került partnerstátuszba kerülni az építészcégnél.

– Ráadásul pont a harmincadik születésnapodra időzítették! – áradozott anya. – Ezt muszáj lesz megünnepelnünk…

– Még nem neveztek ki – szögeztem le, ahogy átkeltem az utcán a háztömbhöz, melyben a nagynéném lakása volt. – Biztosan mások is jelentkezni fognak a posztra.

– De mégis, milyen érzés? – faggatott apa. Ijesztő pontossággal olvasott a gondolataimban, amikor anyám még fel sem fogta a helyzetet.

Anya felcsattant.

– Szerinted milyen érzés, Fred? Majd kibújik a bőréből!

– Csak egy kérdés volt, Martha! Egy egyszerű kérdés.

Tényleg, rém egyszerű volt. Azt kellett volna felelnem, hogy lelkesítő… de kicsit görcsölt a gyomrom.

– Szerintem majd akkor fogom átérezni, ha végre befejezem a költözést. Még helyet kell találnom pár doboznyi cuccnak.

– Ha szeretnéd, most hétvégén átmegyünk segíteni – ajánlotta anya. – Tudom, hogy a nővérem egy csomó vacakot eldugott rejtett zugokba…

– Nem kell, köszi, megcsinálom. Különben is dolgozom ezen a hétvégén. – Nem is ferdítettem túlságosan, mert úgyis találok magamnak valami elfoglaltságot. – Egyébként lassan hazaérek. Később még beszélünk. Szeretlek titeket.

Befordultam a sarkon, és kinyomtam a telefont. Ott találtam magam a Monroe-épület előtt, ahol a nagynéném lakott.

Illetve – minden tiltakozásom ellenére – most már én is.

Ameddig lehetett, igyekeztem távol tartani magam tőle, de amikor a greenpointi albérletem tulajdonosa közölte, hogy megemeli a bérleti díjat, egyetlen választásom maradt: a nagynéném lakása az Upper East Side egyik legmenőbb épületében, amely ráadásul a végrendelet szerint engem illetett.

Így hát kis dobozokba pakoltam a holmimat, eladtam a kanapémat, és beköltöztem.

A Monroe pont úgy nézett ki, mint a város többi százéves tömbháza: ablakokból és ajtókból álló csontváz, rengeteg halott és rég elfeledett ember otthona. Csontszínű homlokzatát aprólékosan kidolgozott, az évszázad közepét idéző szegélyezés díszítette, az ereszekbe szárnyas oroszlánokat véstek, és ugyanez a motívum ismétlődött a kapunál, hiányzó füllel és fogakkal, a forgóajtó túloldalán pedig egy fásult őr üdvözölte a belépőt. Amióta csak az eszemet tudom, itt dolgozott. Ezen az estén is a recepcióspult mögött ült, kissé ferdén felcsapott kalappal a fején, és a legújabb James Patterson-regényt olvasta. Amikor beléptem, felnézett, és felragyogott az arca…

– Clementine! Isten hozott itthon!

– Jó estét, Earl! Hogy vagy? Milyen a könyv?

– Ez a Patterson srác nem tud mellélőni – felelte boldogan, majd jó éjszakát kívánt, ahogy elindultam a rézszínű liftek felé. Kicsit megfájdult a fejem a megszokott közegben… amely olyan otthonos volt, hogy eggyé tudtam volna válni vele. Mindig valami régi szag töltötte be… csak így tudtam leírni. Nem dohos, nem penészes… régi.

Belakott.

Intim.

A lift csilingelve érkezett meg a földszintre, én pedig besurrantam a fülkébe. Az előtérhez hasonlóan az is aranyozott volt, padlóját Bourbon-liliom-minta ékesítette, a plafonját homályos tükör, amelyből saját nyúzott, elmosódott másom nézett vissza rám. Vállig érő barna haj, amely begöndörödött a párás melegtől, merészre vágott frufru, amely mindig hanyagul festett, mert hajnali három táján estem neki a konyhai ollóval és sajgó szívvel.

Először nyolcéves koromban aludtam a nagynénémnél, és akkor egészen mesebeli helyszínnek láttam a házat. Ilyen lakásokról olvastam az otthoni zsúfolt kis könyvtárban, ilyesfélében lakott Harriet, a kém, vagy Eloise, az egyik példaképem.

Egyébként a Clementine névvel is csak rendhagyó gyerekkönyvekben találkozhatott az ember.

Amikor először beszálltam az elvarázsolt liftbe, egy hatalmas, meggypiros utazótáskával, erősen szorítottam a hónom alatt Duci Nyuszit, a plüssömet, amelyet azóta is őriztem. Régebben eléggé megviselt a költözés, és a szüleim úgy vélték, jobb helyen leszek a nagynénémnél, amíg ők összepakolják rhinebecki házunkat, s áthurcolkodnak Long Islandre, ahol azóta is laknak. A liftben lévő tükör már akkor is torzított, s ahogy lassan felfelé araszoltam, megtaláltam a legtorzítóbb pontot, melynek környékén elhajlott az arcom, és begörbült a karom, akár egy vidámparkban.

A nagynéném egyszer cinkosan megjegyezte:

– A múltbeli éned pillant vissza rád. Egy másodperc törtrészéig önmagaddal nézel szembe.

Sokszor elképzeltem, mit mondanék annak a századmásodpercig látható múltbeli önmagamnak.

Amikor még a nagynéném összes történetét és titkát elhittem. Befolyásolható voltam, lenyűgözött minden, ami túl szépen hangzott ahhoz, hogy igaz legyen, és más szférák zenéje csilingelt benne. A múltbeli énemet mutató tükör, a halhatatlan galambpár, az önmagát megíró könyv, a világ túlsó felére vezető folyosó, a mágikus lakás…

Mára inkább keserűséget ébresztettek bennem ezek a sztorik, de ahogy felnéztem a tükörképemre, akaratlanul is visszacsöppentem a játékba.

– Hazudott – mondtam neki, a tükörképem szája pedig leutánzott. A fél pillanatig látható múltbeli énem cseppet sem volt döbbent.

Hiszen már ő is tudta.

Ismét csengetett a lift, én pedig kiszálltam a harmadik emeleten. Betűkkel jelölték a lakásokat. Az első látogatásomat követő nyáron az ajtók segítségével tanultam meg visszafelé az ábécét.

L, K, J, I, H, G, F…

A folyosó elkanyarodott. Semmi sem változott az évek során. Kopott perzsaszőnyeg a padlón, pókhálórengeteg a falikarokon. Végighúztam az ujjam a folyosót szegélyező díszlécen, az ujjamat megszurkálta az alatta rejlő durva fafelület.

E, D, C…

B4.

Megálltam az ajtó előtt, kikotortam a kulcsokat a táskámból. Majdnem fél tíz volt már, totál kimerültem, csak aludni akartam. Kinyitottam a zárat, azután az előszobában kibújtam lapos sarkú cipőmből. A nagynéném két szabálya közül az egyik az volt, hogy az ajtónál mindig le kell venni a cipőt.

Amikor előző héten beköltöztem, úgy pásztáztam az összes árnyékot körös-körül, mintha szellemet keresnék. Valahol a lelkem mélyén vágytam is egy ilyen találkozásra… egy bizonyítékra, hogy legalább ez az egy igaz a nagynéném történetei közül. Persze hiába.

Most már szinte fel sem pillantottam hazaérkezés után. Nem voltam kíváncsi rá, hogy furcsábbak lettek-e az árnyékok, akad-e közöttük új.

Analea varázserejűnek nevezte a lakását, de én most csak sivárnak éreztem.

– Ez titok! – mondogatta, és a szájára tette az ujját, miközben a Marlborója füstje kibodorodott az ablakon. Élénken élt bennem a jelenet, mintha csak tegnap lett volna. Kristálytiszta volt az ég, forró a nyár, a nagynéném sztorija pedig fantasztikus. – Senkinek sem mondhatod el! Ha árulkodsz, sosem fogod átélni.

– Nem árulom el senkinek – ígértem, és huszonegy éven át be is tartottam. – Egy léleknek se.

Suttogva avatott be, elképesztően csillogó barna szemmel, én pedig elhittem minden szavát.

Ezen az estén is ugyanaz az illat töltötte be a lakást, mint máskor. Levendula és cigaretta. A holdfény beszűrődött a nappali hatalmas ablakain, galambpár gubbasztott a légkondira rakott, zömök kis fészken. A bútordarabok a saját árnyékuknak látszottak, minden ott maradt, ahol a legutolsó emlékeimben volt. Letettem a táskámat a bárszékre, a kulcsomat a pultra raktam, és lehuppantam a nappaliban terpeszkedő kék bársonykanapéra, amely magán viselte Analea parfümjének illatát. Ahogy az egész lakás. Még fél év elteltével is, miután a legtöbb bútorát lecseréltem.