G. István László

Visszáján végtelen

– részlet –

© G. István László, 2025

A gyöngébb edény

Kell egy ének

Kell egy ének annak, aki lelki és szellemi

hajszálcsövekkel mai napig éltet. Aki nem

készült arra, hogy szeressen, ahogy a kút

se készül vizet adni, mert az életen át

tartó szomjúságra berendezkedni nem

lehet. Víz és szomj együtt fut a fövenyre

a tengerrel, nem tudni, mi volt előbb, a

hullámok taraja vagy árka, s hogy a part

lélegzi be a tengert, a kicsapó sós

vízfodrozódást és permetet, vagy kilélegzi

a visszahúzódó tengeri szellemsávba, hogy

kapott lélegzetét visszakeverje éltető anyagába –

s az elválasztás határvonalán terjedjen, szóródjon

minden eredet: vagyok, mert nem voltál

hiába, s vagy, mert nem lettem hiába.

Kell egy ének annak, aki derűjét nem

tanulta. Odaadja ingyen bárkinek, mert

lelki bőségszaruját nem poggyászként

hordja, nem kell cipelnie, mert az cipeli

az ő lankás mosolyát, amiben humor és

egynemű bizalom olajfényét rembrandti

szakadékok helyett nap vonulásává oldja

a leonardói átmenet. Ének kell annak,

akinek egyetlen szorongása, hogy

mindenki szeresse. Hamar lett támasz,

kisgyerekként férfiszerep torlódott

rá, hogy legyen anyja társa, és félárvaságát

a világra augmentálta, mintha egy elzárt

titok biztosítaná, hogy a gondoskodás,

a vesztett apa után, most már a világ

dolga, s a gyámolítás ozmózisa

mostantól vegetatív állapot, nem

korlátozódik kiválasztottakra, diffúzan

járja át a sejtfalakat szövet és szövet, ember

és ember között, s aki nem kér belőle,

az nem tudja, mit veszt, ha kimarad. Kell

egy ének annak, aki a felszínen tanácstalan,

a mélyben kőszilárd, mert a „baj nem érheti”

erősebb ígéret, fogantatásból rámaradt

örökség, bizalma nem tapasztalat, hanem

a tapasztalat feltétele, testet és kedélyt

építő ősanyag, amivel rendelkezni sem

kell, mert elrendelése eleven és holt tereket

egyaránt áthat, most és eleve van mindig vele,

mint érzelmi placenta táplálja mindene,

ami övé, s amit mindennek átad. Mert futhat

arcára felforró tejként harag és bánat, azt

kiadja hamar, nem süllyed a sejtek eresztékébe

le. Kell egy ének az anyámnak.

Holt nyelv

(Feleségemnek)

Miért kellett Istennek összehúznia

magát, hogy a semmit megteremtse

a leendő világ helyén? Mikor először

néztem rád, csak az ismerős, együtt

belakott tér derengett, de szorongtam

magam összehúzni, hogy helyet

teremtsek Neked, hogy aztán egész

világom legyél. Félálomban, betegen,

két világ határán szólt az a hang, nevedet

mondta, s azt: „kap még egy utolsó

esélyt”. Egyes szám harmadik személyben

beszélt rólam, mint mikor a sebész a szikét

használja, kivágta belőlem negyven év

görcsét, a megéletlenség szégyenét.

Az, hogy élek, neked köszönhető, s ezt

megköszönni nem lehet, közös fiunkkal

tölthetem be a teret, amit mindennap

jelenléteddel bélelsz, s nekem, ki mindent

belső, eltompult fényben láttam, felnyitottad

a külső fényeket, színe lett annyi helynek,

helységnek, új táj- és vízrajz fért rá lelkem

pergamenjére, amit olvasni csak te tudsz.

Annyi holt nyelv tudója, az én halott

nyelvemet élővé tetted – tudtad-e,

hogy a holt nyelveid nemcsak olvasni

lehet, de bennem, úgy, hogy már

soha ne lehessen nélküled, feltámasztani?

A bukott ember

Kalyiba

Lakott itt a kalyibában egy ember,

ásónyél letámasztva az ajtóhoz,

üres palackok szanaszét, gombafonalakkal

átölelt szerves hulladékhalom,

biciklipumpa sáros őszi levelekkel

lefedve, városszéli sírhely, úgy takarta

az ősz azt a szagot, savanyú túró, valami

rossz dohányfüst, amit néhány ázott

madárszárny felkavar. Szagok takartak

egy kitett mosdókagylót is, kimosakodáshoz,

mikor a lélek gondol egyet, és elköltözik,

alábukik vagy felbukik, azt nem lehet

az ott maradt szőrcsomókból megállapítani.

Valami dermedt és elhalaszthatatlan

szedelőzködési láz fűtötte görbén

az udvar hiányos gyeptégláit, lakott itt,

ahol mostantól nekem kell, lakott

itt egy ember.

Bukott angyal

Az a fajta nap nélküli forróság

uralkodott, amikor az izzadság

egy szürke ég belsejéből a félig

szakadt pólók rejtekébe ér. Rossz

bódé előtt álltunk sorba, a fröccsöntött

műanyag pult kopásai összevethetők

voltak a tenyérvonalak nyirkos és

gyűrött redőivel. Alig haladt a sor.

Előttem a bukott angyal, mögöttem

egy arc, nem lehetett tudni, állat

vagy ember. Ilyenkor mindig beállok,

szólt az angyal, annyira elfogy a nyálam

így dél felé, hogy néhány pohár savanyú

fröccs lemegy. Bólintottam. Magát nem

zavarja, kezdte, hogy a zsír illata

megkülönböztethetetlen a szélcsend

illatától? Mindkettő mintha sercegne:

amikor nem fúj semmi, a közvetítés

hiánya rossz rádióadás, ilyenkor

dolgom van, valóban. Nem mertem

megkérdezni, hogy mi. Eszik is valamit? Á,

csak a fröccshöz néhány palacsintát,

túrósat mindig, mert a mazsola úgy

néz ki a tészta belsejéből, hogy le kell

nyelnem ezeket a vizslató szemeket.

És miért zavarja? Mert óvatosnak kell

lennem. És lángost nem eszik? Nem,

az zavarna, mert mozog a fogam. Tejfog?

Mit képzel? A bukott angyal szájában

a fog maradandó. Ami mozog, az is?

Az is. És miközben már nem is tudom,

mit kértem, és rápillantottam az utánam

jövő állatra, az angyalt néztem, ahogy

zsíros kezével beletúr a szájába, és

egy nagy, alsó metszőfogat hintáztat

előre-hátra-előre, mintha valamire

várna, ami kiesésében is, ha egyszer

bukott angyal, már mindörökre

maradandó.

A másik ország

A másik ország

Letaglózott, amikor azt mondtad,

nem születhetsz és halhatsz meg

ugyanabban az országban, mert ha

egy tapodtat sem mozdulsz, akkor

is máshová kerülsz. Csak az vigasztalt, hogy ezek

szerint a halálra is előkészül benned

a téridő. Vajon kilenc hónap ez is?

Lebomlik benned a lélek két nemzősejtnyi

részre? Fordítva járja be a lelked

az evolúciót? Hogy nem veszed észre?

Ott vagy, megszokott tárgyaid között,

s már egy hüllő, kétéltű vagy hal nézi

rejtve esti pohár borod fénysziluettjét,

és emlékeid átszínezi ez a tengerbe

visszanyúló jelenlét, amitől a rég

nem használt ágyad emlékkörvonalait

hínár, alga vonja be. Azt mondtad,

koncentrálj arra, hogy megbocsásd,

amiről nem tehetsz. Azt a legnehezebb.

Mert hogy rendeződik át benned

a szeretet, miféle álomtalan szövet

szövődik rá szemedre, hogy akire nézel

vagy az észre sem vett új idegen csillagzat

a fejed felett már nem ott van, ahol te,

s a megbocsátást kifejező kéz, bár nyújtod,

bebábozódik, vagy bevonja annak a másik

helynek a kesztyűje, levehetetlenül? Hogy

mondod, „itt”, hogy mondod, „vagyok”,

ha az a másik ország nyomtalanul

és jeltelenül szöveteid között bujdosik?

Szózat

A lepke két szárnya

most nem vitorlázna,

nem is csapkod, rajta a hímpor

dermedt és összeragadt pikkely.

Neked meg élned itt kell.

Neked meg halnod itt kell.

Sötétvirágzás

Törökország, 2023

Mintha magzat dörömbölne földrengéskor

a lemezek rései közül. Valóra nem vált,

törmelék imák adódnak össze, mikor a

lámpa vörösről zöldre vált, egy fordított

ősz a forgalmas utcán, évszakok

rendjének mutatott hátra arc, egy félreeső

bokorban, aminek nem ártott a rengés,

még ősz van, pedig csak annyi a földre

hulló vörös levél, hogy szőnyegén

elmondhatná napi ötszöri imáját, aki fél

egy születéstől, pedig könnyű,

könnyű a szülés, amikor jön a télre

ősz, az őszre nyár, felhasadt aszfaltokban

az ember, mint a bogár, kezét, lábát

dugdossa ki. Születni kell. A kőporként

a fejre hulló, valóra nem vált imák

nem tesznek senkit ősszé, a hajon

a barna, szőke, fekete ragyogás

miféle fordított ígéret – a katasztrófa miféle

megifjodás, mi tesz most minket,

mindannyiunkat öregből újszülötté?

Háború és béke

Minden élettől megfosztottat az élők

félelmeivel veszünk körül. A menetelők

ritmusát nem lehet kitörölni. Az árok

szélén elhagyott mobiltelefon. A percenként

befutó üzeneteket csak az ég kvarcos

figyelme nézi. A menetelésben, tompa

basszus, a szirénák és a beszűrődő

madárcsicsergés egyvelegében szemernyi

irgalom. A halott testeket felhalmozzák,

a szemek egymás tetején néznek fölfelé.

Andrej, figyelj, ez itt most más. Nincs

világoskék örökség, a felhők átúszó

hajói senkit sem mentenek. Andrej,

ez más, a szemek és az ég közötti

kapcsolat semminek se az eleje,

semminek se a vége. Az orosz

sztyeppék határtalan közönyén

mindez túlmutat. Törli

az üzenetet? Bebalzsamozza az

élők félelme a holtakat. Semminek

se az eleje, semminek se a

vége. Hozzá lehet szokni,

nem üres szofizmus, hogy

most a háború lett a béke.

Felnőnek a színek

Blake

Ha egy ág belenő a szembe,

zöld levelet hajt a vakulás.

Fotoszintetizál a sötétség,

ahogy nem látott senki más,

úgy tudsz erdőként mindent látni.

Odabent felnőnek a színek

a képzeletet megzabolázni.

Két törekvés

Aki látni akar, pedig csak néz,

kupolára húzna másik kupolát, s ez nehéz –

Kupoláról szedne le másik kupolát,

aki nézni akar, pedig csak lát.

Barlangremény

Ímhol vagyok

Barlangban, lelógó cseppkövek között,

amik fejem tetejét karistolják, nyirkos

rejtekben, ahol megbújni csak úgy lehet,

hogy a test áttetsző gyöngyként fénylik,

kitéve a denevérszárny szempillaként

csapódó mozdulatának, rá a látásra,

hogy vakságban ragyogjon a védelem.

Ádám, hol vagy? Erdőben, fatörzsek

felfénylő pilaszteríveinek árkádjai

közt, lombtakarásban, állatürülékek

között, ösvénytelenül felrémlő utak

letagadott templomhajóját járva, ahol

az ősfák legfelső oldalágai csak a

fákat védelmező fiatornyok. A tűz körül,

ahol profilban látszik az arc félig

világított árnyköre, mintha a holdon,

forróság és jég határán keresne

menedéket a lélegezni is alig tudó. A tűz

csak addig melegít, amíg a szemem fényét

látom a lángból kicsapódni. Kipattogó

parazsak, mint a megsokszorozott vád,

rajzolják ki, hogy hely mostantól nincs,

csak az összekuporodás görcse

jelölhet ki a testnek egy hely helyetti

tartást. A levegőben, ahol emlékezni

nehéz, mert mostantól

nincs idő. Körkörös vagy spirál alakú

örvényben úgy tér vissza minden, ami

múlik, mint a lenyelt falat

visszaöklendezése után kényszerűen

megjelenő éhség, ami tárgyat

keres, önmagát emészti, föld sincs

a lábam alatt, s az ég nem fölém

borul, hanem körbevesz, üresség

bélel gondozatlan pólyába, darabig

ringat, iránytalan. Szárny nélkül repülök,

körözve zsákmány és élelem körül,

nem tudhatom, a könnyűség nem

csak egy még mélyebb nehézkedés

fantomképe-e, nem tudhatom, eleven

állatra lesek, vagy dögevőként mostantól

halált emészt bennem az önfenntartás

parancsa. Ádám, hol vagy? Barlangban,

erdőben, tűz körül, levegőben, csak színed

előtt ne, csak ne színed előtt.

Ikhthüsz

Miért vehetjük, Uram, a szánkra

neved? Két, számunkra nem létező

ima közt, amit te imádkozol, nem

följebbvalóhoz, mert neked föntebb

csak úgy van, ha magad hajolsz le,

nem is magadhoz, mert a nyílként

mondott szó nem lehet bumeráng,

két, számunkra nem létező ima közt

mire vársz? Várakozásodban neked

nem múlik idő, inkább, mint egy nagy

gyapjúkendő, kinyúlnak rostjai, ami

korábban szorosan körbevett, most

meglazítod – dédelgeted a teret, hogy

beférjen a kendő és magad közé a név,

amit a szánkra vettünk. De miért vehetjük,

Uram, a szánkra? Miért kap a hal a víz alatt

uszonyára képzelt szárnyakat, hogy

kopoltyúja lüktetése, szájának ütemes

széthúzása, kerekedése hínárok között

a szárnycsapást idézze? Nem lenne jobb

neked, ha neved kimondatlanul, csak mint

valami rezgés, mondjuk múló nyárban vagy

fejfájásban a kitisztult őszidő reménye

vagy láng fölött a levegő rezgő sávja, be se

férne egy kimondó szájba vagy egy értelmét

vesztett könyörgésbe? Mi neked a név? Ha

teremtésed gyújtózsinórja, ne hagyd, hogy

tűzre lobbantsuk avatatlan szájjal gyapjúkendőd

és tested között a titkodat, és kimondjuk,

amire szívünk, fejünk fel sose készülhet, hogy

megértse. Vagy vedd kezedbe azt a halat,

hagyd, hogy szárnyat álmodjon magának,

mint mikor szélcsendben egy belső szél támad,

amit más néven úgy nevezünk: áldozat.

Vedd kezedbe ezt a halat, és el ne

áruld nekünk, hogy a fiad.

Tartalom

A gyöngébb edény

Kell egy ének

Varratos ékszer

Az almaevő

Virágszedés

À la recherche

Veronika-kendő

Térkép nélkül

Lemur

Szövetség

A gyöngébb edény

A konyhában

Szakállnyírás közben

Személyes holmi

Elalvásra várva

Virág, tudjad…

Holt nyelv

A bukott ember

Kalyiba

Szindbád

Megzavart reggeli

Egy kiflivég

Zöld moszatok

Gátak

Hangya

A láda

Lábmosás helyett

Atroposznak

A zászló

Védelem helyett

Egy-egy darabot

Sódercsikorgás

Nyárfavatta

Bukott angyal

A másik ország

A másik ország

Politikai méltóság

Anyaföld

Felvilágosodás

Gravitációs hullámok (Fizikai meditáció)

A vályúnál

Egy demens asszony

Felhőre várva

A rénszarvas

Amiért visszajönnék

Hazám

Szózat

Sötétvirágzás

Törökország, 2023

Amíg

Sötétvirágzás

Célkereszt

Egy lépcsőházban

Legelső hely

A vendég

Korpaszem

Gyertya

Közeli bokor

A Napról (Petőfi emlékére)

Háború és béke

Felnőnek a színek

Blake

Festékrétegek között (Leonardo da Vinci: Mona Lisa)

Kettős felkiáltójellel (Edvard Munch: Sikoly)

Jákób második álma (Vincent van Gogh: Csillagos éj)

Szemöldökív (Henri Matisse: A zöld csík)

Magánvágta (Franz Marc: Kék ló)

Elárverezetten (John William Waterhouse: Shalott kisasszonya)

Jeruzsálem ködcsarnoka (Marc Chagall: Zöld hegedűs)

Ólomlitánia (Jan Vermeer van Delft: Leány gyöngy fülbevalóval)

Lelkem pantokrátora (Amedeo Modigliani: Jeanne Hebuterne kalappal és nyaklánccal)

Aktahit (Giuseppe Arcimboldo: Az ügyvéd)

Madárút (Joan Miro: Konstelláció – XXII. Passage of the Divine Birds)

Tükörkereszteződés (Jan van Eyck: Arnolfini házaspár)

Egész testű kendő (Michelangelo: Pietà)

Két törekvés

Barlangremény

Ímhol vagyok

A bőrteknős

Harmattan

Védtelen

Seb

Röntgen

Térdepelve

Fogászati virágének

Az eskü

Legyen az ima

Nonchalant

A hegy körül

Ábrahám

Kérés

Itt és most (KAF-nak)

Nagypéntek

Barlangremény

A részegségről

Lót felesége

A betegség természetrajza

Ujjaimat számolom

Ikhthüsz

A szerző a kötet megírása idején
Erzsébetvárosi irodalmi ösztöndíjban részesült.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Hradeczky Moni
A borító Haász Katalin Extention II című
festményének felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 612 8

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL