Eötvös Károly

AKI ÖRÖKKÉ BUJDOSOTT

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Magyarországban

Hadifoglyok-bányarabok

Szökés az Urálból

Orenburgban

A gaz kalmük

A szigeteken

Ázsiai műhelyben

Újabb bujdosás

A tengeren

Az örmény cselszövénye

A rabszolga-kereskedő háremében

A török szultán háremében

A török szultán meghal

A bujdosás vége

Jegyzetek

MAGYARORSZÁGBAN

MENEKÜLÉS A SZÁVÁN KERESZTÜL
KÉT BUJDOSÓ NYOMTALANUL ELVÉSZ
HENRI A VÁRMEGYÉKBEN
A VEPERDI BÍRÓ
A LAKOMPAKI ÚRISZÉK
KIK ÉLNEK MÉG, AKIK LÁTTÁK A BUJDOSÓT?

AZ 1843-dik évi szeptember hónak egyik napján – meleg, csaknem nyári napon – három koldus ballagott a gradačaci úton Kučevo felé Boszniában.

Mindhárom öreg, rokkant férfiú. Bajuszuk és szakálluk ősz, arcuk tele redővel, termetük előrehajlott – éhségnek, szomjnak, fáradtságnak, éveknek s tán sok szenvedésnek súlya alatt meggörnyedve. Ruhájuk szenny és foszlány, lábbelijük nincs, törökös nadrágjuk egykor kék, övük egykor sárga s mellényük egykor fehér lehetett. Fejük piszkos kendővel turbán módjára van bekötve. Fegyverük nincs, kezükben bot.

Francia nyelven beszélnek maguk között, keverve szláv és török szavakkal. Ha valamely török jön velük szemközt: azt török nyelven s keleti taglejtéssel üdvözlik. Különben szótlanok igen gyakran egymás közt is.

A nap nyugvóra szállt, mire beérnek Kučevóba. Itt gondosan kérdezősködnek a hanok[1] után, betekintenek háromba is, s végre megtelepednek a harmadikban. Ez a Szávára néz, s egy utcának vagy inkább marhacsapásnak a közepén fekszik. Roskatag faépület, rozzant falakkal és tetővel.

Mellette nyitott félszer falábakon, foszladozó nád– és gallytető alatt. Itt telepednek le mind a hárman. Leülnek a porba és szemétbe.

Van ott egypár ökrös szekér is, szegény bosnyákok fogata. Néhány bosnyák is ott guggol és hentereg, eteti ökreit, dohányoz és beszélget valamennyi. A három koldus csakhamar megérti a beszélgetésből, hogy a bosnyákok egy távoli faluból a katonaság számára szállítottak valamit Kučevóba, mégpedig kényszerfuvarképpen.

A koldusok közül egyik feláll, odamegy a bosnyákok közé, s romlott szerb nyelven kérdi őket, miként lehetne átmenni a Száván. E kérdésre egyik sem tud felelni.

A koldus erre a hanba megy, s visszajövén társainak azt mondja, hogy a Száván nem lehet átmenni, a révet katonák kezelik, mert a bosnyákok szökdösnek, nekik pedig se útlevelük, se pénzük az őrök megvesztegetésére.

Két társa nagyot sóhajt, de fektéből nem kel föl egyik sem. Sőt a harmadik is melléjük fekszik.

Éjfél felé, mikor a bosnyákok s a hanbeliek már mind mélyen aludtak, s mikor a három koldus megette az övéből elővett kukoricapogácsát, felállt mind a három, zajtalanul lement a folyó partjára, s a folyó mentében, vigyázva ballagott lefelé.

Tovább ballagtak már egy óránál, s a várost messzire elhagyták, midőn a folyó nádas partján egy helyütt egy csónakot kikötve s a csónak előtt a bozótot letaposva találták.

Egyik fölment a partra, körülnézett, nem látott senkit, nem vett észre semmi gyanúsat, s aztán visszament társaihoz, intett nekik, mindhárman beleültek a csónakba, eloldozták a kötelet, s befelé iparkodtak a tiszta vízre.

Zaj nélkül nem tehették. A víz loccsanásának hangjára fölébredt valaki a parton, s erős, durva hangon törökül is, szlávul is kiabált a menekvők után, kiket nyilván tolvajoknak tartott.

A zajra három lovas zapti[2] ugratott oda valahonnan, s midőn a fényes holdvilágnál a menekvőket a bozóton belül meglátták, mind a három a menekvőkre lövöldözött.

Ezek siettek a bozót árnyékába húzódni, azonban sikertelenül, mert a víz lefelé sodorta csónakjukat, a bozót pedig nemsokára egészen megszűnt.

A veszedelem így vagy amúgy bizonyos volt. Az egyik menekvő, midőn a bozótot eltűnni látta, egész határozottsággal mondá társainak: “Evezzünk a víz közepére!”

Megkísértették. A golyók újra mellettük fütyöltek el. Kétségtelen volt, hogy mielőtt a túlsó partra átjuthatnának, mindannyian le lesznek lövöldözve. Gyorsan kellett határozniok.

Néhány szót szóltak egymás között, s azzal mind a három kiugrott a csónakból a vízbe. Az első belekapaszkodott a csónak kötelébe, a második megkapta az elsőnek, a harmadik pedig a másodiknak a lábát. Így ringatta őket a folyó lefelé, a csónak mind a hármat megmentette az elmerüléstől. Még néhányat lőttek utánuk, de bizonytalanba, mert csak fejük állván ki a vízből, többé céltáblául nem szolgálhattak a homály és a távolság miatt.

Egyszer az, aki a csónak kötelét fogta, érzé, hogy lábát eleresztette társa. Visszanézett, s társait bukdácsolni látta. Kiáltott nekik, de azok nem feleltek. Észrevette azonban, hogy a vízszínen a messzeségből egy csónak sebesen közelít felé. Ő is elereszté tehát a kötelet, s egész erővel sietett kifelé úszni a túlsó partra. Szerencséje volt ez ötlet, mert az üldöző csak a csónakot tartván szeme előtt, mellette észrevétlenül evezett el. Végre utolsó erejének megfeszítésével partot ért.

Kevés pihenés után a partnak vizes fövenyén felült, mert a felálláshoz nem volt ereje. Merőn nézett széjjel, s kereste társait. Midőn már az üldöző csónak elmerült szemei elől, egész erővel kiáltá:

– Jean, Jean, Charles, Charles!

Hangja gyönge volt, és alig hallatszott százlépésnyire; mégis sokáig kiabált. De eredménytelenül. Társai nyilván a vízben lelték halálukat. Azonban még nem mondott le minden reményről.

Nagy nehezen felállt. Felvánszorgott a partra. Itt már törökök és bosnyákok ellen mentve érezte magát. A parton kaszáló volt, s apró petrencékben feküdt a széna. Egy petrencében lyukat vájt, s vizes rongyaival és didergő tagjaival oda bújt el. Legalább meleget talált ott.

Ismét kiment a partra, s ismét kiáltozta francia nyelven társait. Hiába. Az öregember könnyei előtörtek.

– Istenem – sóhajtá –, harminc év óta üldöztek, de legalább voltak társaim, most már azok sincsenek!

Sírt, és hangosan fuldokolva zokogott.

Újra visszament a szénanyalábhoz. Hajnalodni kezdett, a hajnali szellő és hidegség átjárta tagjait. Elbújt a széna közé. A kimerültség álmot hozott szemére. Álma hosszú volt, s dél lett, mire fölébredt. A nap már melegen sütött, a hajnali hidegségnek nyoma sem volt, s rongyai teljesen megszáradtak.

Erdős-dombos vidék feküdt a folyamparton. Fölment egy domb tetejére, s messze délnyugatnak, túl a Száván látta Kučevo karcsú minaretjeit. Ez volt tájékozódásának egyetlen biztos pontja. Különben egyáltalán nem tudta, hova vetődött.

Arcán mély gond és szomorúság váltakozott. Körülnézvén a tájat, lement a folyó partjára. Lábnyomairól megtalálta a helyet, ahol kiúszott és kigázolt. Innen a folyam partján fölfelé ballagott lassan, meg-megállva s a két part fáit és bozótjait nézegetve. Azt a távolságot akarta megmérni, amennyire őt a víz lesodorta, míg partot érhetett. És azt a helyet akarta megtalálni, hol két társa a vízben tőle elszakadt.

Egy helyütt sokáig álldogált, andalgó szemét vissza-visszavezetvén a folyó bizonyos helyére. Valószínűleg itt vált el társaitól. Innen lefelé indult, mindenütt a part mentében, hátha megtalálná társait vagy csak nyomukat is. Semmi nyomra sem akadt. Továbbment egy mérföldnél, vizsgálódott szüntelen, de eredménytelenül.

A nap hanyatlani kezdett. Éhséget érzett és kimerültséget. Ott hagyta a partot, feljött a dombokra, szekércsapásokat talált, s emberek után keresgélt.

Emberrel nem találkozott. Sem kutyaugatást, sem harangszót nem hallott. Nyilván messze lehetett a lakott helytől. De szilvásokat talált a dombok oldalán és völgyeiben. Imitt-amott néhány félvad és félszelíd szőlőtőt. A szilva is, a szőlő is érőfélben volt már, s a menekvő koldus gyümölccsel verte el éhét.

Éjjeli tanyája ismét a szénapetrence volt. Másnap kora reggel fölébredett, s nem habozva többé, egy szekércsapás nyomán ment oda, hova az vezette. Rég elmúlt dél, mire egy kisded szegény faluba érhetett a Száva partján. Kérdésére a falut Samacnak nevezték.

Itt tudta meg bizonyosan, hogy most már kívül van Törökországon. Mikor azt kérdezte: micsoda országban van, azt felelék: ez a Bródi-regiment. Ilyen országnak sohasem hallotta hírét, de megnyugodott benne. Szegény határőrök felvilágosították, hogy tőlük messze van Horvátország, azon túl Magyarország, azon túl Bécs, ott lakik a császár.

Bizonyos volt, hogy a koldus francia, mert anyanyelve francia volt; mind a török, mind a szláv nyelvet csak törte, sőt németül is keveset tudott. Annál csodálatosabb volt, hogy miként keveredhetett e vidékre egy francia, s miként bámulhatott ő, midőn előtte Horvátországról és Magyarországról beszéltek. Világosan látszott arcán, hogy a két országnak most hallotta hírét először. De a jámbor határőr nem kérdezte az ő kilétét – mit is kérdezősködött volna tűvel-heggyel oly nyomorult koldus után?

De a koldus, mikor Bécset említették előtte, szemfüllé vált. Kérdezte, merre juthatna ő legközelebb Bécsbe. Ezt nem tudták neki megmondani, hanem utasították, kérdezze meg a kapitánytól, aki itt és itt van, az majd megmondja.

A koldusnak azonban nem volt kedve elmenni a kapitányhoz. Ehelyett azt kérdezte, hogy a Szávának hol van vége, s mibe szakad. Mondták neki, hogy annak vége nagyon messze van, s hogy a Dunába szakad.

– Duna!

E szó fölött újra sokáig gondolkodott a koldus.

– Az a Duna – kérdezé – mely Németországban folyik?

Erre megint nem tudtak felelni, megint a kapitányhoz utasították.

Újra gondolkodott. Homlokát ráncolá, szemöldeit összevoná, mintha emlékezőtehetségét akarná megerőltetni. Végre megnyugodni látszott abban a gondolatban, hogy bizonyosan ez a Duna az, amely Németországon folyik keresztül.

Azt kérdezé most: merre érhetne ő leghamarább a Dunához. Utasították Vinkovci felé, megmutatták az odavezető utat, s kioktatták, hogy ott miként kérdezze a továbbvezető utat. Egyúttal adtak neki gyümölcsöt, kukoricakenyeret s éjjeli szállást.

Másnap elindult Vinkovci felé. Gyalog, mezítláb, rongyosan, bottal kezében, fáradtan ballagott napról napra. Senki útját nem állotta, senki rossz szóval nem bántotta, senki tőle útlevelet, igazolványt nem kért, sehol vele semmit nem fizettettek; igaz, hogy pénze nem is lett volna rá. Kéregetett, mint a valóságos koldus, s gyümölccsel, kenyérrel, ételmaradékkal, néhol egy-egy krajcárral ellátták könyörületesen.

Vinkovcin Vukovár felé utasították. Vukovárról betévedezett Baranya vármegyébe. Már egy hétig járt Baranyában faluról falura, mikor megtudta, hogy Magyarországban van, s mikor már sem a francia, sem a török, sem a szláv nyelvnek nem vette semmi hasznát. Előszedte tehát töredezett német nyelvbeli tudományát, s ezzel tengődött napról napra.

A következő évet Tolna vármegyében s többnyire Szekszárdon töltötte. Itt-ott szolgálatba is állott több-kevesebb ideig, hogy magának tisztességes ruhát szerezhessen. Lassankint néhány szót beszélni magyarul is megtanult.

Egykor egy uraságnál, akit ő Derrynek nevezett, azonban valószínűleg Dőry volt, akarata ellenére két hónapig tartózkodott, miután nem eresztették el, noha semmi dolgot nem bíztak rá, hanem csak etették-itatták, mintha meg akarták volna hizlalni. Minden kötelessége abból állott, hogy az uraságokat az ő török élményeivel mulattatta, amelyekből azonban el nem hittek egy szót sem. Egy helyütt a barátok is egy hétig tartogatták a kolostorban.

1845-ben Fehér és Veszprém vármegyékben utazgatott. Pápán gróf Esterházy Károly szolgálatában megmaradhatott volna állandóan, de ő csak Bécsbe akart jutni mindenáron. Semmiféle rábeszélés a tervről őt lemondásra bírni nem volt képes.

Ifjúságáról, élményeiről nemigen szeretett beszélni. Francia születésűnek, szibériai orosz fogolynak, konstantinápolyi eunuchnak, háremi szökevénynek mondotta magát, de se nem hallgattak rá, se nem hittek neki. Jámbor, szédelgő német vándorló legénynek tartották mindenütt. Vezetékneve nem jutott tudomásukra, keresztnevét Henrinek mondotta franciásan.

Végre az 1846-dik év elején Győrön keresztül Sopronba érkezett. Ruhája ismét kopott és szennyes volt, noha most már nem rongyokból állott. Ami kis pénzecskét itt-amott szerzett, Győrben fölemészté betegsége. Ismét kéregetésből éldegélt; s ismét koldus módjára gyalogszerrel utazgatott. De Sopronból most már fokozódott vággyal törekedett Bécsbe jutni.

Februárban, kegyetlen hideg téli napon érkezett Veperdre, egy kis német faluba Sopron megyében.

Át volt fázva keményen. Öregség, ruhátlanság, hideg és nélkülözés miatt dideregtek tagjai. Átmelegedni bement a falu korcsmájába.

A falu bírája, jókedvű, kedélyes német paraszt, ott iddogált és beszélgetett a korcsmában. A jövevényt szegény, kiéhezett vándorló legénynek tartotta, s elkezdte őt faggatni neve, születése, eredete, mestersége, vagyona és utazási célja felől.

Henri felelgetett a kérdésekre, s röviden elmondá, hogy ő francia, most jön török rabságból, s hazakészül Franciaországba, hanem előbb Bécsbe akar menni mindenáron.

– Aztán van-e útleveled? – kérdezte tőle a községbíró.

– Nincs, de nem is kell – mondá Henri –, két év óta vagyok már Magyarországon, sohasem kértek tőlem.

– Az megint más, hanem Ausztriába a lineán át nem lehet menni útlevél nélkül, ott elfognak, és megint visszaadnak a török kezébe.

Egy percre megrezzent Henri, de aztán elmosolyodott.

– Nem lehet az, de majd valahogy elintézem.

Nem beszélt többet a dologról, hanem mulattatta a bírót másként. A bírónak megtetszett a szegény öreg, s ellátta őt borral és ennivalóval, egész szívességgel.

A következő napon továbbment Henri Kabold felé. Itt akart átmenni a határon.

A határon vámhivatal állott, s osztrák pénzügyőrök és csendőrök vigyáztak az átmenőkre.

Henri nem akart vagy nem mert utazási szándékával rögtön előállani, hanem nagy figyelemmel leste, mi történik azokkal, akik Ausztriába átmenni akarnak. Bizony jól látta azt, hogy mindenkinek meg kell állnia, batyuját vagy kocsiterhét megmutatni s valami útlevelet vagy igazolványt felmutatni.

A vámon nem mert jelentkezni. Visszatért Kaboldra, s egy korcsmában kérdezősködött, miként lehetne neki útlevél nélkül Bécsbe jutni. A kérdésre nem kapott megnyugtató választ. Sőt, amikor kiejtette száján, hogy ő szökevény, menten ráijesztettek, hogy Ausztriában bizonyosan elfogják, s visszakísérik oda, ahonnan elszökött.

Aggodalma leírhatatlan volt. Majdnem kétségbeesés fogta el a szerencsétlen öregembert arra a gondolatra, hogy ő, íme, itt van Bécshez közel, és oda be nem juthat, sőt attól kell tartania, hogy mint szökevényt kiadják a töröknek.

Egy jó ötlete támadt. A veperdi bíró jó ember, az majd segít őrajta.

Visszaindult tehát Veperdre, s másnap oda hóban, hidegben, zivatarban megérkezett.

A veperdi bíró nevetve fogadta az öreg bujdosót.

– No, atyafi, ugye megmondtam, hogy nem tudsz átmenni a határon?

– Megmondta, bíró úr, és úgy is lett, nem mertem megpróbálni, hogy útlevél nélkül átsurranjak a határon.

– Nem is lett volna tanácsos, de hát mármost mibe fogsz?

– Éppen azért jöttem vissza bíró úrhoz, hogy engem megsegítsen. Lássa, bíró úr, én öregember vagyok, húszéves koromban elszakadtam Franciaországból, azóta nem láttam szülőföldemet, nem is hallottam róla. Rabbá tettek a muszkák, azoktól elszöktem; rabbá tettek a törökök, azoktól is elmenekültem. Itt, Magyarországon ugyan meg tudnék élni koldus módra, de ha már oly közel vagyok Franciaországhoz, szeretnék hazamenni, hogy ott haljak meg, ott temessenek el, ahol születtem. De se pénzem, se útlevelem. Ha Bécsben a francia követséghez juthatnék, s ott sorsomat elmondanám, visszaszállítanának hazámba könnyűszerrel. Bíró úr, maga jó ember, én úr voltam fiatalkoromban, most koldus vagyok, segítsen rajtam, hogy Bécsbe juthassak anélkül, hogy megint elfognának. Öreg vagyok már, se jót, se rosszat nem tehetek, az Isten meg fogja érte segíteni.

– No, atyafi, én ugyan most sem hiszem, hogy francia vagy – szólt a veperdi bíró, kinek megesett szíve a szerencsétlen öreg sorsán –, hanem te lássad a magad dolgát, én segítek rajtad, ha tanácsomat elfogadod.

– Elfogadom, ha rosszabbul nem leszek tőle.

– Persze hogy nem, majd magad is beláthatod. A tanácsom pedig ebből áll: maradj itt, Veperden egypár napig, majd én ellátlak étellel-itallal, meleg szobával. Egypár nap múlva összeül az úriszék Lakompakon, ott lesznek a megyei urak és a kegyelmes herceg főemberei. Én téged megkötöztetlek, mint afféle csavargó embert, akinek se országa, se hazája. Aztán odakísértetlek az úriszék elé mint csavargót, s elmegyek veled úgy véletlenül magam is. Ott majd kihallgat a szolgabíró vagy az esküdt úr. Jó ember mind a kettő. Ott beszéld el sorsodat. A megyei urak nem rossz emberek. Ha igazságban nem találnak: kapsz huszonöt botot, aztán elkergetnek; ha pedig igazságban találnak: akkor az uraság költségén elkísértetnek Bécsbe a francia követhez; ha pedig megesik rajtad a szívük, még borravalót is adnak.

– Mi az az úriszék? Az a járási bíróság vagy a polícia?

– Látszik, hogy szamár vagy; ott ítél a vármegye meg a kegyelmes herceg a szegény ember bajában, nincs minálunk polícia, az csak Ausztriában van.

– Tehát bíróság, de hát akkor nincsen annak hatalma ahhoz, hogy engem Bécsbe kísértessen a francia követhez!

– Atyafi, a vármegye urainak meg a kegyelmes hercegnek mindenre van hatalmuk, ha akarják. Egyébiránt ez csak az én tanácsom, ha tetszik a szó: én segítek rajtad.

Sokáig gondolkodott az öreg, és sokszor nézegetett a veperdi bíró szeme közé. Rosszindulatot nem fedezett föl e szemekben, s aztán elgondolta, hogy a legrosszabb esetben mindig megmaradhat Magyarországon szegény, hazátlan koldusnak. Elfogadta a veperdi bíró tanácsát.

Lakompakon február végén csakugyan összeült az úriszék. Elnöke volt Badicz Endre Sopron megyei földbirtokos s öreg táblabíró. Az uraság részéről Szemerey Sándor, herceg Esterházy Pálnak uradalmi főfiskusa és Seicz vicefiskus[3] voltak jelen. Ezek ma már mind nem élnek, hanem él még Nagy Imre legfőbb ítélőszéki kúriai bíró, ki akkor Szemerey Sándornak patvaristája[4] volt, s mint ilyen, valószínűleg jelen volt az úriszéki tárgyalásokon, és bizonyára emlékszik még a szegény franciának, az örökös bujdosónak szívrázó, szomorú élettörténetére. Élnek még Lendvay József és Töttössy Mihály öreg barátaim. Amaz Sopron megyei, mihályi származás, most nyugalmazott táblabíró, s akkor kancellista[5] a főszolgabíróságnál. Emez Veszprém megyei birtokos, de 1846-ban Sopron megye főszolgabírája. Mindkettő jelen volt az úriszéken.

Nekem Lendvay József beszélte el az esetet.

A veperdi bíró megtette, amit ígért. Az öreg koldust megkötöztette, s bekísértette az úriszék elé. Bement a falubeli ügyesbajos emberekkel maga is, és úgy véletlenül előhozta a csavargót a szolgabíró előtt, hogy annak jóakaró figyelmét iránta fölgerjessze. A sor azonban nem került mindjárt a csavargóra, s ezért annak pár napot és éjszakát az urodalmi fogdában őrizet alatt kellett töltenie. Végre ügye az úriszék elé, nyilvános tárgyalásra került.

Az úriszék tagjai rendkívüli érdeklődéssel hallgatták meg az örökös bujdosó elbeszélését. Soha, még főbenjáró ügy miatt is úgy el nem mulasztották az ebéden és vacsorán való megjelenés pontosságát, mint amikor az öreg francia a maga élettörténetét röviden és szárazon elbeszélte.

E történetet, amint azt a jelenvoltak emlékezetükben megtartották, el fogom beszélni.

HADIFOGLYOK-BÁNYARABOK

A NAGY CSÁSZÁRT GYALÁZNI NEM ENGEDIK
MEGFOJTJÁK AZ OROSZ TÁBORNOKOT
HETVEN FRANCIA MEGHAL, A TÖBBIT ELVISZIK AZ URÁLI BÁNYÁKBA
PETROPAVLOVSZKBAN

Henri saját előadása szerint csakugyan francia volt, s 1792-ben született. Ifjúkorában besorozták a császári hadseregbe, s a nagy császárral, I. Napóleonnal mint altiszt részt vett a moszkvai téli hadjáratban.

Jó családból származott, vagyonos ifjú volt, pénzzel és ruhaneművel kellőleg el volt látva, s kiállta a szomorú visszavonulás óriási viszontagságait. Ifjúság, vasegészség s jelentékeny testi erő megóvták a fagytól és az éhhaláltól.

De nem óvhatták meg a fogságba eséstől. Valahol Lengyelországban a visszavonulás közben elfogták. Nem őt magát egyedül, hanem vele együtt körülbelül két-háromszáz legényt tisztjeikkel és altisztjeikkel. Tél volt, hideg volt, fáztak és éheztek, alig bírták ruhájukat, alig tudták emelni fegyverüket. Egypár század orosz lovasság körülfogta őket, s az a csapat, melynek hősi része volt a világ meghódításában, csaknem gyáván látszott magát megadni.

– Urak – mondá Henri a lakompaki úriszék előtt –, midőn mi Mogiljovban kissé magunkhoz jöttünk, mikor már adtak enni, s egy kissé fölmelegedtünk, akkor eszünkbe jutott, mily gyáván hagytuk elfogni magunkat. Szerettük volna izmainkat körömmel széttépni szégyenünkben. De hiába, akkor nem bírtuk el még a fegyvert sem, nemhogy verekedni tudtunk volna.

Henri nem emlékezett biztosan arra, hol fogták el őt és társait. Csak arra emlékezett, hogy néhány napi kínos gyaloglás után Mogiljovba kísérték, s ott zárták el őket a régi vár omladozó kazamatáiban.

Sebek, nélkülözés, durva bánásmód, embertelen fegyelmi büntetések miatt sokan elhaltak közülök. Mire nyár lett, alig volt életben a csapat fele. Akik életben maradtak, azokat július elején elindították Szentpétervár felé. Október lett, mire a fővárosba értek, rongyosan és mezítlábosan. Még mindig az a ruhájuk volt, amellyel Franciaország látta el őket másfél év előtt.

A városba azonban nem ily rongyosan lettek bekísérve. Délutáni idő tájban, hideg, tiszta őszi napon értek a főváros közelébe. Láthatták a leáldozó nap fényénél a büszke cári főváros csillogó tornyait, de éjszakára oda be nem mehettek. Künn kellett tölteniök az éjet a szabadban, kozákok őrizete alatt, fázva, dideregve. A következő napon ott a szabad ég alatt kaptak új ruhát, éspedig új francia császári egyenruhát. Kocsikon hozták ki Szentpétervárról. Egyúttal meg is vendégelték őket meleg étellel, hideg sós hússal, barna kenyérrel s elegendő vutkival.[6] Így kísértettek be a fővárosba, látványul a népnek, dicsőségére a cárnak s elégtételül az orosz hadseregnek. Azért adták az új egyenruhát, hogy büszkén mondhassák el rájuk mutatva: íme, a híres kalandornak, Napóleonnak fogoly katonái!

– Meg nem mondhatom – mondá Henri –, mennyire fájt nekünk e megaláztatás. Jobb szerettük volna, ha rongyainkat hagyják meg didergő testünkön, s ha mezítláb hurcoltatunk végig a főváros havas utcáin. De még jobban fájt, ahogy császárunkról beszéltek, mint valami csavargóról és szökevényről. Mi akkor még sem az elbai száműzetésről, sem a waterlooi csatáról nem tudtunk semmit. Mi csak azt tudtuk, hogy részt vettünk az austerlitzi és jenai csatákban.

Volt a foglyok közt egy kapitány. Bátor, önérzetes fiatalember. Midőn a foglyokat a laktanyába kísérték, egy magas rangú orosz törzstiszt, tábornok vagy afféle, szemlét tartott a foglyok fölött, s francia nyelven szólott hozzájuk. A fiatal fogoly kapitányt féktelen düh fogta el, midőn a tábornok a nagy császárt gyalázta.

– Míg barbárok beszéltek velem – szólt –, eltűrtem minden szó nélkül. Önnek, nyomorult, nem tűröm el a császár gyalázását!

E szavakkal letépte magáról a fényes egyenruhát, s odavágta a tábornok szeme közé.

– Verjétek agyon! – kiáltá tajtékzó dühvel a tábornok.

Orosz katonák ugrottak oda. Elkapták és megkötözték a kapitányt, letépték ingét, s elkezdték ütni kancsukával.[7]

– Nem nézhettük – folytatá Henri – ez irtózatos jelenetet. Odarohantunk puszta kézzel a fegyveresek közé. Agyonlőttek és –szúrtak közülünk hetvenet, de a tábornokot megfojtottuk, amiért rosszul beszélt a nagy császárról.

E tény eldöntötte az életben maradottak sorsát. Mindegyik kapott száz korbácsütést, még a sebesültek is. Ezek aztán meg is haltak csaknem valamennyien. Aki e vadállati bántalmakat kiállta, azt hideg, nyirkos kazamatabörtönbe zárták el. Így húzták ki a telet. Sokan elhaltak közülök betegség és nélkülözések miatt. Gyakran a hulla napokig hevert az élők között. Henri, az öreg menekülő még most is elborzadt, amint e pokoli tanya eszébe jutott. Pedig most már öregember, akkor pedig még fiatalember volt.

Az 1816-dik év április havában kivették a foglyokat a föld alatti börtönből. Nyílt, világos, szellős helyre szállították őket, s élvezhetőbb táplálékot adtak nekik. Új ruhát is kaptak. Birkabőr kucsmát, vastag bagariacsizmát, szürke darócból készült, ujjas köpenyeget s egy durva pakrócot.

Május hóban egy napon az őrök azt parancsolták, hogy a pakrócot tekerjék össze, s egybekötve akasszák vállukra, mint ahogy a katona szokta nyáron át köpenyét vállára akasztani. Mikor ez megtörtént, nagy csapat katona fogta őket körül, s ezek fedezete mellett a foglyok kezeire lánc veretett, s a lánccal kettőnként kezüknél fogva összekötöztettek. Aki ellenállt, zajt ütött, tiltakozott vagy káromkodott, azt véresre verték kancsukával; egy fogolynak egyik szemét is kiütötték. Mindegyiknek mellére egy bádoglemezt akasztottak, melyre egy-egy szám volt rásajtolva. Estefelé pedig kovácsok jöttek vassal, kalapáccsal és szegekkel, s mindegyik fogoly lábára, a bagaria csizmaszáron kívül, négy– vagy ötfontos vaskarikát kovácsoltak. Sem a vaskarikát, sem a csizmát levenni ezután nem voltak képesek.

Este tíz óra után, páronként egymás után, amint össze voltak láncolva, kiindították őket a kaszárnya udvaráról az utcára. Az utcák, amerre elhaladtak, teljesen néptelenek valának. A körülöttük, előttük és utánuk lépdelő lovas kozákokon kívül nem találkoztak senkivel.

Nagy későn kiértek a város végére. A városban beszélniök nem volt szabad. Ki hangot ejtett, a korbács azonnal pattogott a nyaka körül. A városon kívül a sötétben valami kisebb őrházféle előtt megállapodtak. Itt kaptak enni és inni, miután sem délben, sem este aznap még nem kaptak semmit. Étkezés után megengedték nekik az alvást, de csak hajnalig. Hajnalban útnak indultak kelet felé. Hova kísérik őket, sem nem tudták, sem elgondolni nem voltak képesek, sem kérdezniök nem volt szabad. Nem is igen tudtak beszélni az őrökkel, de ha tudtak volna is, feleletet nem kaphattak. Minden kérdésre abból állt a felelet, hogy a kozák fenyegetőleg mutatta és rázta kancsukáját.

Így mentek napokon és heteken át. Naponként nem nagy utat kellett tenniök. Éjszakánként mindig a falvakon és városokon kívül tanyáztak. Ha falun mentek keresztül, az emberekhez nem volt szabad szólni. Aki szólni mert, kegyetlenül lakolt. Jó emberek gyakran adtak nekik kenyeret, sót és vutkit. Ezt szabad volt elfogadni.

Egykor valamely folyóvízen, melynek nevét nem tudta Henri, hajókra gyömöszölték őket. A hajóról egy Perm nevű városban szálltak ki. Innen ismét gyalog kellett utazniok.

A sok szenvedés miatt többen elhaltak, néhányat pedig kocsikon hurcoltak a csapat után.

Már heteken át hegyes vidéken, esőben, hóban és hidegben, erdők és szakadékok közt utaztak, midőn végre elértek egy várost, melyet Petropavlovszknak neveztek. Azt hitték, itt véget ér szenvedésük.

Csalódtak.

Petropavlovszk jó nagy területen fekvő város. A katonai főnök lakásán, néhány kaszárnyán s pár magánházon kívül, melyek kőből épültek, az egész város orosz falusi házak mintájára faházakból állott, nagy telkekkel, nagy udvarokkal, hosszú, széles utcákkal. Lakossága valamikor fegyencekből szaporodott fel.

A foglyokat itt a kozák vezetők valami katonai főnök– vagy kormányzófélének adták át. S fogadtatásuk azzal kezdődött, hogy ismét kaszárnyába, börtönbe zárták őket.

Itt azonban nem maradtak sokáig. Pár hét alatt szétosztották őket a bányatelepek közt. Ekkor tudták meg, hogy voltaképpen örök rabságra kárhoztatott bányafoglyok, éppen úgy, mint azok, akiket Szibériába küldenek. Innen tehát nincs menekülés. Franciaországot többé sohasem fogják látni. A művelt világnak még csak hírt sem adhatnak arról, hogy hova temette el őket a zsarnok erőszak. Itt kell élniük és itt kell meghalniuk a jekatyerinburgi Urál hegyek platina-, ólom– és aranybányáiban. Szülők, testvérek és szeretők még csak nem is sejtik, hol fekszik a világ, merre van az ország, melynek földjében csontjaik pihenni fognak. Hiszen Franciaországban még madár sincs, mely erre járna.

Néhánynak lelkén erőt vett az őrjöngés e gondolatokra. De társaik megnyugtatni törekedtek ezeket is. A legtöbb fogolyban nem lázongott már a lélek annyira, mint Mogiljov bástyaüregeiben és Szentpétervár kaszárnyabörtöneiben. A szenvedés megtanította őket lemondani az önérzetről és Istenre bízni sorsukat.

A bányák körül a külső, a föld feletti munkát bízták rájuk. S ők a munkát eleinte kötelességszerűen, később némi kedvvel és figyelemmel végezték. Ha alázatosak voltak: nem bántotta őket a muszka. Ha egy korty vutkival megkínálhatták az őröket, az őrök még jókedvű emberekké is váltak. A lakó népség csakhamar megszerette őket.

Három évig tartott a bányamunka. 1819-ben megengedték nekik, hogy Petropavlovszkba s környékére vonulhassanak, s némi szabadságot élvezhessenek. Foglyok voltak, felügyelet alatt álltak ezentúl is, de szabad volt nekik a városban és környékén őrök nélkül járni, lakást bérelni, faházat építeni, cselédnek vagy munkásnak elszegődni s önsorsukról gondoskodni.

A csapatnak több mint fele iparos volt otthon. Ezek rögtön kaptak alkalmazást tisztességes orosz iparosoknál, akik közül a legügyesebb sem értett a mesterséghez annyira, mint közülük a leggyámoltalanabb. A többi is megtanult valami mesterséget. Akik elszegődtek, azok teljes ellátást és 7-8 kopeket kaptak hetenként. Volt olyan, aki felvitte 12 kopekig is. Vagy tizenöten oda jutottak, hogy házat is emeltek maguknak, durva faragványú fából összetákolva valahogy. Ezek a maguk kezére dolgozhattak, s nem ment rosszul a dolguk. Kettő közülük meg is nősült. A többi azonban reménykedett, hogy egykor még hazamehet Franciaországba. Egymást bátorították, egymást el nem hagyták, a vutkiivást a legszerényebb mértékben gyakorolták, s kezdték a fejüket terveken törni, melyek segélyével megszabadulhatnának.

SZÖKÉS AZ URÁLBÓL

A KATONAI KORMÁNYZÓ GAZDASSZONYA
ÚTLEVELET KAPNAK
VERHOTURJÉBEN ÉS IRBITBEN
A DALMATOVÓI JÓLELKŰ BARÁT
A KARAVÁNOK
A SÓS PUSZTÁKON
VÉGRE ELÉRIK, AKIK ELÉRIK, ORENBURGOT

Harmadfél év alatt a foglyok összes vagyona mintegy 2000 rubel készpénzre ment. Miután ezt összeszámolták: azt gondolták, hogy ezzel már lehet kezdeni valamit. Életben és egészségesek voltak ötvennyolcan. Háromról nem tudták, hogy a bányák körül hol és mikor veszett el. A többi meghalt. A kettő, aki megnősült, nem akart tudni a menekülésről. Ezenkívül tizenegy elhatározta, hogy a menekülés bizonyos veszélyeivel nem néz szembe, bizonytalan sikerére nem számít. De azért valamennyi áldozatkészséggel ajánlotta fel mindenét a menekülés megkönnyítésére.

Lovuk mindössze tizennyolc volt. Nagy részük gyönge ugyan, de néhány heti utazást télen is megbír, ha egynek hátára csak egy ember ül. De akik elszánták magukat a menekülésre, azok voltak negyvenöten. Tehát vagy venni, vagy bérelni kellett huszonhét lovat. A bérlés a lótulajdonos kárával járt volna, mert hiszen a lovat soha vissza nem adhatták, s visszaadni nem is akarták, de miután a lóvétel vagy 800 rubeljüket elnyelte volna, a bérlésben kellett megnyugodniuk.

A petropavlovszki katonai kormányzó, akinek különösen a bányafoglyokra kellett felügyelnie, azokat a kísérettől átvenni s azoknak minden szökési kísérleteit meggátolni, hajlott korú, iszákos ember volt, durva, embertelen, valódi példánya a kegyelemből kiesett s büntetésből az Urálba küldött orosz főtiszteknek. Volt azonban két gyönge oldala. Nagyon szerette a jó rumot, s nagyon félt a gazdasszonyától, aki úgy látszik, uralkodott fölötte.