Rädia

Sheyna Tükre

A Törés

Copyright © Rädia, 2020

Borítókép: Kollárszky Csenge

ISBN 978 615 010 782 0

Minden jog fenntartva! A könyvet sem részleteiben, sem egészében másolni nem lehet.

ELŐSZÓ

Szeretnék egy történetet elmesélni és megköszönni… Neked, mert Nélküled nem születhetett volna meg.

Talán most még nem hiszed, de Te is részese vagy e könyvnek.

Alakítója, sorsformálója voltál.

Történetemben Te is ott vagy. Megbújsz a gondolataimban és a cselekedeteimben. Ott vagy felszabadult nevetésemben és életem legnehezebb pillanataiban is.

A szavakban, a sorok között, a szünetekben, a csendben.

S még ott is, ahol nem hitted, hogy látnak.

De ne higgy nekem, csak olvasd lassan, figyelemmel, és dönts Te Magad!

A tollat én fogtam, de szavaim nem kizárólag belőlem fakadtak.

Hatással volt rá minden ember, könny és nevetés, körülmény, helyszín és váratlan esemény, amely életemet kísérte.

Egyetlen célom az volt, hogy a legtisztább fogalmazással és érzésekkel szülessen meg, úgy, ahogy az megfogant általam.

Nem szól sem kizárólag Férfinak, sem Nőnek.

Egyszerre Senkinek és Mindenkinek.

Lényegtelen, vajon Valóság-e vagy Illúzió, s az is, én ki vagyok.

Tudd, hogy bármi, ami a könyv olvasása során feljön Benned – legyen az harag, a legmélyebb bánat, vagy könnyes nevetés –, mind-mind Belőled fakad, és talán most múltaddal megbékélve, Társammá leszel ezen az Úton, s immár együtt lépdelünk tovább.

Legmélyebb hálával és szeretettel,

Rädia

Az utazás elkezdődik

Ahogy szélsebesen gyalogoltam felfelé az emelkedőn, a felettem tornyosuló hatalmas vattafelhőkre pillantottam, és megszaporáztam a lépteim. A bőrömön éreztem már a kezdődő eső hangtalan koppanását, szél fújta hosszú kék lenruhámat, és tudtam, talán csak percek lehetnek hátra, mielőtt leszakad az ég.

Ahogy haladtam felfelé, lelassítottam egyszerre, és csak mosolyogtam. Átfutott rajtam egy könnyed gondolat, ha nem érek haza időben, akkor sem történik semmi végzetes.

Percekkel azelőtt váltunk el Ariyannával, ő balra, én jobbra, szélsebesen megindultunk, amikor megéreztük a vihar közeledtét.

Vajon ő hazaért a kitörő apokalipszis előtt? Aggódtam miatta.

Felfutottam a kerten átvezető keskeny lépcsőn, és amint becsuktam magam mögött az ajtót, láttam, olyan elsöprő erővel zúdult az eső, hogy mégiscsak hálát adtam, amiért épp időben hazaértem.

Tudom, azt kérdeznéd most, várj, Sheyna, hogyan kerültél erre a helyre? Ebbe a gyönyörű, régimódi, cédrusillatú házba?

Milyen események, véletlenek, kapcsolatok láncai alakították sorsod, hogy idevezettek? Egyszeriben a szemed izgatottan felcsillanna, és temérdek kérdést tennél fel, tudom.

Azonban van még, ami ennél is fontosabb, hogy megkérdezd tőlem:

Hogyan és mikor kezdődött a történeted? Hol kezdődött az életed? Vajon ott, amikor megfogantál édesanyád hasában? Vagy amikor a világra jöttél? Talán csak akkor, amikor tudatodra eszméltél?

Tudod, én eközben azon morfondírozom, vajon elfecsérelt pillanat volt-e minden, amíg áldozatként, és nem sorsom alakító, formáló szobrászaként tekintettem magamra.

Talán csak akkor kezdődött az igazi életem, amikor ráébredtem a szabadságomra, hatalmamra, és addig csak szenderegtem hibernáltan?

Bár úgy tűnt számodra, hogy élek – hazugság volt és álruha mind.

Nem láttál engem, s én sem láttam magamból semmit. Fényem pislákolt, néha majd kialudt, és egy hajszálon múlt, hogy most itt állok előtted.

Talán egy Herceg felébresztett legmélyebb álmomból csókot lehelve az ajkamra?

Vagy én voltam a Herceg, s Csipkerózsika is egyszerre?

Vajon van elrontott élet? Tudunk-e valóban visszavonhatatlanul hibázni, és lehetséges-e a jóvátétel?

És egyáltalán kitől kellene bocsánatot kérnünk?

Kérdéseink egyelőre megválaszolatlanul zsongnak a fejemben, de tudom, ahhoz, hogy közelebb kerüljünk hozzájuk, el kell mesélnem neked egy történetet.

Első fejezet

A pillangó szárnya megrebben

A hirtelen megcsapó, párás meleg letaglózott, amikor kiléptem a repülőgép ajtaján, és mélyet szippantottam a levegőből. Egy pillanatra becsuktam a szemem, és valahogyan visszarepültem az idő szélsebes szárnyán harminckét esztendőt.

Újra izgága négyéves voltam, a kezemben egy üveggolyó, amelyen gyermeki ártatlan kíváncsiságommal át akartam látni a lemenő nap narancs-rozsdabarna fényében. Dacosan kitartva próbáltam egyre közelebb rakni a szememhez, hátha kicselezhetem valahogy, és egy titkos rés felfedi magát előttem. De akárhogy próbáltam, voltak részek, amelyek áthatolhatatlan akadályként tornyosultak előttem, így csalódottan a fűbe hajítottam a golyót.

Talán az életünk is ilyen? – merengtem el. Nem lehetséges valódi rálátás? Mindig bekúszik egy felhő, amely eltakarja a napot?

Mindig lesznek lelkünknek titkos, suttogó, hozzáférhetetlen részei? Valahogy békesség futott át rajtam mindennek ellenére, és hirtelen könnyednek kezdtem érezni magam. Az eltűnő nyári nap utolsó sugarai átragyogtak rajtam, és egy pillanatra önfeledten boldog voltam.

Egy fiatal nő mérgelődése hirtelen visszahív a jelenbe, így a pillanat tovaszáll, és újra arra figyelek, ami most történik.

Bőröndünket átvesszük a reptéren, és taxiba ülünk. A kimerítő utazástól kábán, de kíváncsian fürkésszük tekintetünkkel az elterülő tájat, lelkesen mutatjuk egymásnak a felhőkarcolók és a templomok színes kavalkádját. Minden ismeretlen, más, mint otthon, az illatok, az emberek, még a levegő súlya is. Valahogy mégis csalódottnak érzem magam egy pillanatra, hisz ismersz, az ég szürkesége mindig lehangolt.

A szállodánkhoz érkezve szívélyes mosollyal nyitják az ajtót, és már a szobánkban is vagyunk hamarosan. Lenézek a 25. emeletről, alattam szürkésbarna épületek sokasága, és beépített zöldellő teraszok pompáznak. Fáradtan a baldachinos ágyra rogyok. Érzem, hogy kimerített a hosszú út, testem pihenni szeretne.

Becsukom a szemem, de aludni mégsem tudok most. Verőfényes szikrázó napsütés vár ránk odakint, és belső órám becsapva érzi magát, hisz tudja, ahonnan jöttem, már rég az igazak álmát aludnám.

A következő pár nap felfedezőútjain bejárjuk a várost, idegenvezetőnk egy ötven körüli helyi férfi, tökéletes angolsággal mesél múltról, építészetről, gasztronómiáról. Isszuk a szavait, a társasága könnyed, szinte bármilyen témáról kérdezzük, már kezdi is a részletgazdag, színes történeteket. Hirtelen leugrunk a tuktukról, és egy utcai árus felé vesszük az irányt. Pár perc múlva már tömünk magunkba minden földi jót, a kora esti utca feléled, életre kel, mindenhol emberek sokasága. Beszélnek, kiabálnak, mintha vidám bábeli zűrzavar keletkezett volna. De én már nem figyelek kifelé, csak az éhségemet próbálom csillapítani és az ízeket kiélvezni.

Egy óra múlva a férfi átvezet minket a kínai negyed nyüzsgő virágpiacain, ahol soha nem látott növények, gyümölcsök, kosarak színes forgataga tárul elénk, száz meg száz zsibongó árussal. Szemünk és elménk nem tudja követni, befogadni a sok képet, elfáradunk, és én már csak arra gondolok, mikor érünk haza.

Útitársunktól elköszönünk, és a következő reggel ismét repülőre ülünk, hogy átvigyen minket utunk következő állomásához. Nem bántam, hogy itt hagytuk ezt a zajos metropoliszt, lelkem már csöndre vágyott: a naplementére az óceánparton, a hullámok lágy zúgására, a friss szellő fuvallatára.

Érkezésünkkor szakadó eső fogad minket, és mi az éjsötéten át futva beszállunk a taxiba, hogy kivigyen minket a kikötőbe. Bágyadtan ülünk be a csónakba, a motor felzúg, és mi szélsebesen közeledünk a sziget felé. A hűvös levegő megváltásként jár át, hajamat repíti a szél, egymásra nézünk és önfeledten, újra gyermekként örülünk utunk izgalmas következő állomásának.

A sziget elvarázsol minket másnap rögtön, ahogy a reggeli napfényben megpillantjuk Joshsal, és bejárjuk a tengerpartot, ahol a szállásunk elterül. A következő napokban mindent megteszek, hogy újra közelebb kerüljek hozzá. Érzem, lelkünk már régóta két külön kontinensen él, és szétterült közöttünk az óceán. Tudod, nem is gondolkodtam akkor, csak próbáltam valahogy feléleszteni azt a pislákoló fényt, ami még életben tartotta ezt a kapcsolatot. Pedig csak négy évvel korábban ismertem meg, és olyan gyorsan alakultak az események közöttünk, hogy minden magától értetődő volt. Az összeköltözés, és az, hogy a gyerekeivel élünk harmóniában, mind azt sugallta nekem, hogy végre megérkeztem.

Hosszú volt az út, amit bejártam, és sokszor gondoltam arra, hogy meg kell becsülnöm, végre életemben először adni is akar nekem valaki szívből, nem csak elvenni. És ő elképesztően nagyvonalú volt mindenben, és gondoskodó. Évekig ébredtem fel úgy reggel, hogy szívből örültem, ő az első, akit megpillantok…

S most itt áll két ember, akiknek lassan semmi közük egymáshoz. Már olyan régen próbáltuk megbeszélni azt, amit nem lehetett, és nem tudtam megmondani, mi a baj.

Kivel van a baj? Kinek a hibája?

Csak ez járt a fejemben. Vádoltam, mérlegeltem, kedveskedtem, függtem, és alkalmazkodtam az új életemhez, amelyben nem tűnt fel, hogy önmagam nem alakítok ki semmit. Hol volt ez ahhoz a független élethez képest, amit korábban éltem?

Ma már tudom, nem a jó kérdéseket tettük fel magunknak, és hazudtunk sokáig egymásnak félelemből. Éreztem, hogy valami nagyon nem stimmel, de elképzelésem sem volt már, hol fordulhattam rossz irányba, és melyik úton kellett volna mennem tovább.

De most itt voltunk kettesben, ahol senki nem zavart minket, csak élveznünk kellett az egzotikus thaiföldi tájat, és pár napig el tudtuk hitetni magunkkal, hogy újra egymás felé fordultunk és minden rendben van.

Ekkor még nem sejthettem, hogy Valaki egészen mást tervezett számomra, és hamarosan csak álom lesz a régi életem.

Sohasem fogom elfelejteni azt az október végi kora estét, amikor hirtelen becsöngettek. Aludtunk éppen, és én ki tudja, miért – talán pont a megfelelési vágyam miatt –, felpattantam félálomban a baldachinos ágyból. Alig pár napja érkeztünk meg, mégis könnyű volt beleszeretni a hely szellemébe, markáns, sötét ébenfa padlójába, hatalmas ablakaiba, amelyeken átjárt szabadon a trópusi levegő. A kilátásunk olyan volt, mintha dzsungelben laktunk volna, és a tenger megnyugtató zúgása zengte be éjjeleinket. A szabad ég alatt volt a tusolónk, és az egész környezet olyan mesebeli volt, hogy nehéz lett volna rosszul érezni magunkat. Ahogy kikászálódtam az ágyból, és álmosan elindultam a félhomályban, egyetlen apró ténnyel nem számoltam. A nappali és a hálószoba között két lépcsőfok volt, és én fogalmam sincs, miért, egyre emlékeztem. Minden a másodperc törtrésze alatt történt, és én csak azt éreztem, a levegőbe lépek, bal lábfejem teljesen kifordul, és teljes testsúlyommal ráérkezem. Nem segített ezt csillapítani a padló, amelynél keményebbet keresve se találhattam volna. Abban a pillanatban még nagy nehezen, Josh segítségével fel tudtam állni, talán az adrenalin is segített, hajtott. De sejtenem kellett volna, hogy valami nagyon nem stimmel, ilyen fájdalmat még sohasem éreztem. Könnyeim patakokban folytak, és attól a pillanattól kezdve nagyon nehezen tudom felidézni, pontosan hogyan történtek a következő egy hét eseményei.

Hogy ki csöngetett, lényegtelen volt már, szaladt is, hogy orvost hívjon. De szerencsétlenségemre nagyon hamar kiderült, hogy csak egy nővért talált, aki egy fáslival átkötözte a lábam, és felvilágosított minket, hogy bizony ezen a szigeten nincs kórház. A szállásról kivinni valahogy, csónakba tenni és átszállítani a tengeren, és onnan még autóval egy óra a legközelebbi kórház a szárazföldön. Alig hittem el, amit mondott, de még reménykedtem, hogy reggelre jobban leszek. Josh felvett, átvitt a hálószobába, és szinte azonnal elnyomott az álom.

Hogy már aznap estétől, vagy csak másnap, nem tudom, de észrevettem, hogy éjjelente nem alszik már mellettem. Először annak tudtam be, biztosan fél, nehogy lábamra feküdjön, de amikor napközben sem volt ott, egy idő után már gyanús lett, hogy valami nagyon nincs rendben. Másnap reggel úgy éreztem, valahogy megleszek kórház nélkül, bíztam benne, hogy javul majd hamarosan. Hogy talán nem tört el, csak megrepedt. Csak napok múltán kezdtem felfedezni a lila és fekete színekben pompázó zúzódásokat.

Hogy Josh miért nem vitt el kórházba, nem sikerült megértenem még egy évvel később sem. Ő, aki mindig mindent eldöntött az életünkben, most hirtelen feltette a kezét, hogy ezt nekem kell tudnom. Valóban, nekem kellett volna éreznem, hogy nagy a baj, de én valamilyen furcsa, tompult állapotba kerültem, és egész nap szinte csak bámultam ki az ablakon. Még olvasni sem volt erőm. Csak léteztem.

Ma már úgy gondolom, igenis néha egyikünknek okosabbnak kell lennie, és azt mondani: „Aggódom érted, szerintem ez így nincs rendben.” És elvinni a legközelebbi kórházba.

Ez fájt mindig a legjobban, sohasem féltett egy percig sem, sőt hirtelen harag ébredt benne, ha megbetegedtem. Egy idő után már sokszor inkább titkoltam, ameddig lehetett, ha bármi bajom lett. Kegyetlen érzés volt ezzel szembesülni, hogy az ember, akit szerettem, ennyire érzéketlen lett irányomban most ebben a kiszolgáltatott helyzetben.

Napokig lehettünk így, én a hálószobában, ő a nappaliban aludt, és szinte alig beszéltünk. Persze gondoskodott arról, hogy legyen mit ennem, szerzett mankót, és egyszer rávett, hogy próbáljak meg kimenni a medencéig, amíg ő előrement. Amikor tizenöt perc múlva sem voltam ott, megsajnálhatott, mert visszajött értem és kicipelt. De ahogy belerakott a medencébe, éreztem, a víz érintését sem kívánom. Akkor már sejtenem kellett volna, hogy valami nagyon nagy baj van, de a vészjelzőm hiába csengetett, akkor még süket voltam rá.

Sosem sportoltam túl sokat, és ő szeretett ezzel bántani: hogy csak a genetikának köszönhetem a vékony alkatomat.

Jobb lábamon ugrálva kievickéltem egyik reggel a mosdóba, és a tükörben elszörnyedve láttam meggyötört arcomat. Szemem élettelennek tűnt, pedig mindig szerettem zöldesbarna árnyalatát és enyhe mandulavágását. Hosszú barna hajamat összefogva hordtam akkoriban, és nemrég döntöttem el, nem festetem szőkére tovább. Megkértem Josht, segítsen letusolnom, hogy legalább embernek érezzem magam öt percre, és ez valamit segített a lelkiállapotomon.

Tudtam, már csak pár napot kell kibírnom itt. Milyen ironikus! – gondoltam. Mindenki ide vágyik, én pedig csak azt szeretném, ha valahogy hazajuthatnék, és végre elfelejthetném, ami történt. Magányom akkoriban erősödött fel, és nem tudtam, hogy még hosszú hónapokig velem lesz, habár elhagyom ezt a szigetet.

Amikor egy hét múlva végre a reptéren voltunk, és beleültettek a kerekesszékbe, egy teljesen új világ tárult fel előttem, amely addig ismeretlen volt számomra. Mivel még akkor sem látott orvos, gipsz sem volt a lábamon, a külvilág számára varázsütésre egy szemüveges, meggyötört tekintetű, kerekesszékes nővé váltam. Akkor tapasztaltam először az emberek szemében, hogy ki-ki hogyan reagál. Volt, aki elkapta a pillantását, mintha nem is bírt volna rám nézni, míg mások nagyon készségesen segíteni próbáltak. Mire tizenkét óra múlva Moszkvában voltunk, már nyugodtabb voltam, tudtam, pár óra múlva remélhetőleg hazaérünk.

Ahogy a taxi kitett minket a ház előtt, el sem hittem, hogy végre otthon vagyok. Csomagokkal megrakodva, kínkeservesen feljutottunk az emeletre, és én úgy, ahogy voltam, ruhában elterültem az ágyon a kimerültségtől.

Másnap délelőttre kaptam időpontot a kórházba röntgenre, és egy fiatal orvos fogadott minket, akinek az első napja volt. Már amikor csak mozgatni próbálta a lábfejem, olyan sírás tört rám, hogy rettegtem, mi lesz később. A röntgen után behívott minket, és jól leteremtett, hogy nem érti, miért nem mentünk egy hétig kórházba. Bár azzal kezdte, hogy egy hős vagyok, inkább szégyelltem magam. Még nem tudtam, hogy nem vagyok felkészülve arra, amit mondani fog.