Tartalomjegyzék

Dan

Maya

Dan

Maya

Dan

Maya

Dan

Maya

Dan

Maya

Dan

Maya

Dan

Köszönetnyilvánítás

Abby Winter

Treasure – Újra akarlak

Abby Winter: Treasure – Újra akarlak

©Abby Winter

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/abbywinter2017/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309389

mobi ISBN 9786156309396

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A kezdetek

Dan

A focipálya lelátója alatt éppen egy újabb füves cigire gyújtottam rá, és azon agyaltam, mi a szart keresek még mindig itt. Tegnap ilyenkor, már túl voltam egy újabb bevállalós tizenegyedikes csajon, ma meg még felém se nézett senki. Nem mintha hiányoltam volna bárkit is. Az egész napom nyomott hangulatban telt, és igazából az okát sem tudtam. Jobban mondva, nem akartam vele foglalkozni. Anyám egy újabb fejmosással indította a reggelt, amikor két doboz cigit talált meg a gatyám zsebében. El sem tudom képzelni, milyen patáliát csap, ha tudna róla, hogy annak fele friss zölddel volt megtömve.

Nekidőltem a lelátó vasoszlopának, majd becsuktam a szemem, és jó mélyet szívtam a cigimbe.

– Helló, szépfiú! – szólított meg az ismerős hang. – Már kereslek egy ideje, ki elől bujkálsz? Csak nem előlem?

– Nem, cicám. Előled sosem bújnék el – kacsintottam Katre. Ő az egyetlen biztos pont az életemben, legalábbis ami a sulit illeti. Se veled, se nélküled kapcsolatunk megfelel mindkettőnknek, és ahogy most is, mindig a legjobbkor bukkan fel.

Felálltam, majd olyan közel sétáltam a szőke ciklonhoz, amennyire csak tudtam. Egyik kezemet egy vasoszlopra támasztottam, a másikkal Kat állát fogtam meg.

– Megint a legjobbkor jöttél – félrehajtottam a fejét, hogy könnyebben odaférjek a nyakához, majd kicsit sem finomkodva megszívtam puha bőrét.

– Igazán? – nyögte kéjesen.

– Igazán.

Nem akartam több szót pocsékolni, nem arra volt szükségem, hogy beszélgessek. Miután elhúzódtam a nyakától, erősen csaptam le az ajkaira. Nem szerettem finomkodni vele, és ő ebben partner volt. Ezért is kapott belőlem többet, mint mások. Már levegőt is alig kaptunk a heves csókcsatában, mégis maradt annyi ereje, hogy a gatyámba másszon. Nem ellenkeztem. Egyébként is órák vannak, senki nem tud minket megzavarni.

Hagytam, hogy letolja rólam a nadrágot, és az alsógatyámat. Tudtam, mi fog következni, és amilyen önző fasz vagyok, hagyni fogom, hogy megtegye. Miközben ő leguggolt, én mindkét karommal megtámaszkodtam az oszlopon. Kat az egyik legügyesebb, akivel eddig dolgom akadt, pedig voltak már egy páran. Kaptam is mindenféle becenevet, ami engem, illetve a teljesítményemet magasztalta, de nem tettem szóvá. A hallgatásommal még több rajongóm lett. El sem tudtam képzelni, mi lesz félév múlva, amikor végképp kilépek a középiskola kapuján. Reméltem, hogy Kat akkor is kéznél lesz.

A további gondolatok egy pillanat alatt tűntek el az agyamból, amikor Kat tövig nyelte a farkamat. Fejemet az oszlopnak döntve, hatalmas nyögés szakadt fel belőlem.

– Hihetetlen vagy – dicsértem meg, miközben egyik kezemet a fejére tettem.

– Tudom, ezért is jössz vissza hozzám mindig – mondta, miután kiengedett a szájából.

– Ne dumálj! Folytasd!

Nem kellett neki kétszer mondani. Néhány perc kellett csak, hogy beleélvezzek a szájába. Mosolyogva állt talpra.

– Egy élmény volt, mint mindig – mondta, majd megtörölte a száját és próbált kibújni a karom alatt.

– Ki mondta, hogy végeztünk? – ragadtam meg a csípőjét. Csillogó szemében vágy lobbant fel. Tudta, hogy most én következem. Igaz, önző barom voltam, de sosem hagytam viszonzatlanul egy ilyen készséges csajt.

– Lám, lám. Érdemes volt a kelleténél korábban ide jönnöm – hallottam meg Jimmy hangját. Szerencsére már mindketten felöltöztünk, de igaz, ami igaz, félreérthetetlen helyzet alakult ki.

– Mit akarsz itt? – kérdeztem tőle, miközben egy biccentéssel jeleztem Katnek, hogy leléphet. Rám kacsintott, majd szó nélkül odébb állt.

– Tudod te azt.

Igen, tudtam, és nem ugráltam az örömtől. Néhány alkalommal tőle szereztem cuccot, ha bulit szerveztem, és azt akarta, hogy terítsem neki azt a szart, de engem ez nem igazán hozott lázba. Nem akartam jobban belekeveredni, mint amennyire már amúgy is benne voltam.

– Tudom, és már századszor mondom, hogy nem érdekel. – Nem lehettem biztos abban, hogy más is megenged ilyen hangnemet ezzel a fazonnal szemben, de én nem féltem tőle. Egyelőre én voltam előnyben, neki volt szüksége rám.

– Igen nagy a szád, fiam.

– Nem vagyok a fia – léptem közelebb hozzá.

– Ugyan, ne vedd a szívedre – lépett hátra röhögve. – Tudod miért jöttem, mást nem is akarok. – Eltűnt a gúnyos vigyor az arcáról. – Ezt hoztam neked – vett ki egy zacskót a nadrágja zsebéből. – Semmi dolgod vele, csak próbáld ki.

– Nem kell – vágtam rá határozottan. Nem ejtettek a fejemre. Tudtam, hogy olyan anyag lehet benne, ami annyira szétcsapja az agyamat, hogy utána élni sem fogok tudni nélküle. Nincs erre szükségem. Én nem voltam függő, csak néha élvezetesebbé tettem a bulikat, ennyi. – Soha nem fogok ilyen szemetekkel élni – biccentettem a zacskó felé.

– Soha ne mondd, hogy soha – vigyorgott önelégülten a képembe.

– Viszlát, Jimmy – léptem el előle. Egy perccel sem akartam több időt eltölteni ennek az embernek a közelében. Felállt a hátamon a szőr tőle.

– Hamarosan találkozunk, fiam – mondta a hátamnak.

– Nem hiszem – motyogtam az orrom elé.

Maya

A fülesemmel a fülemben próbáltam átvergődni az egyik házifeladaton. Sokkal inkább figyeltem a zenére, mint a feladatra. Ezen kívül ott volt még a szomszéd srác is, aki épp a füvet nyírta. Mivel már jócskán benne jártunk a tavaszban, rövid gatyában és naná, hogy póló nélkül volt. Imádtam, hogy az ágyamon hasalva pont ráláttam, de most nem igazán segített. A tanulásban semmiképp sem. Bekaptam a ceruzám végét, és addig bámultam, amíg el nem tűnt a házuk mellett.

– Megint üvölt a füledben a zene – lépett be anya a szobámba, megállapítva a nyilvánvalót. – Idő előtt süket leszel, komolyan mondom. – Morogta, miközben összeszedte a szennyesemet a fotelból és a padlóról. – Lány létedre igazán rendetlen vagy – tette hozzá. – Mit rontottam el? – kérdezte inkább magától. Nem zavartam meg a monológját, lejjebb halkítottam a U2 One című számát, és mosolyogva hallgattam, ahogy magában megbeszéli a dolgokat. – Te csak ne vigyorogj, kisasszony! – emelte felém a mutatóujját. – Hogy néz ki a szobád? Mindent beborít a szennyes, és még a tegnapi vacsoramaradék is itt van. Mit mondtam a szobában evésről?

– Azt, hogy ha nem pakolok el magam után, nem hozhatom fel többet.

– Ha ilyen jól emlékszel arra, hogy mit kértem, miért nem azt csinálod?

– Mert ehhez volt kedvem – feszítettem tovább a húrt még mindig mosolyogva. Imádtam bosszantani. – És mert megtehetem – most már nevettem. – És mert szeretlek – mondtam, és ezzel bevittem a végső ütést. Erre már ő is mosolygott. Letette a kosarat, amibe összeszedte a holmimat, majd az ágyamhoz sétált, miközben én hanyatt fordultam. Tudtam, mi következik. Leült, megfogta az egyik kezem, majd egy hirtelen mozdulattal a másik kezével megcsiklandozott. Visítottam, és sikítottam, próbáltam menekülni, persze nem akkora erővel, hogy valóban elszakadjak tőle. Hangosan nevettünk, ő mellém feküdt, és úgy helyezkedtünk, hogy a lábainkat a falra támasztottuk. Képesek voltunk ebben a pozícióban órákon keresztül beszélgetni. Anya megfogta a kezem, és megszorította.

– Szeretlek.

– Én is.

Imádtam a szüleimet, ők is engem, és mivel lényegében egyedüli gyerek vagyok, szó szerint mindenem megvolt. A bátyám hét évvel idősebb nálam, de már négy éve nem élt velünk, ezért nem is kell osztoznom semmin, amit adtak nekem. Nem éreztem, hogy el lennék kényeztetve, de tény, hogy minden tőlük telhetőt megtettek azért, hogy ne szenvedjek hiányt semmiben. Apa már most a kocsimra gyűjtött, amit érettségi ajándéknak szánt. Hiába mondtam, hogy nem kell, hiszen, ha fel is vesznek a fősulira, nincs olyan messze, vonattal is el tudok menni, de hajthatatlan volt, így ráhagytam.

– Ti már megint mióta lopjátok itt a napot? – lépett be apa a szobába. Most érkezett a munkából, és láttam, hogy fáradt, de a szokásos fény a szemében, amikor rápillant anyámra, még ilyenkor is ott volt. Anya felugrott mellőlem, odalépett apához, aki azonnal átölelte a derekát, magához húzta, és lágyan megcsókolta.

– Jó, hogy itthon vagy, épp elkészült a vacsora.

– Csoda – cukkolta apa –, azt hittem, rendelnünk kell, mert átbeszélgettétek az egész napot. – Tudom, hogy csak piszkálódik, és szerencsére anya is, így egy legyintés után az ajtó felé fordultak, és anya maga előtt tolva apát, kiléptek a szobámból.

– Szedd össze magad, ma nincs a szobában vacsorázás – kiabált vissza a folyosóról anya. Mosolyogva szorítottam magamhoz az ágyamon lévő kispárnát, miközben hallgattam szerelmes évődésüket. Megmelengette a szívemet, hogy még mindig ugyanúgy szerették egymást, mint az elmúlt években. Apa nagyon figyelmes, soha nem feledkezik meg, hogy udvaroljon anyunak, szerinte ez mindennek a titka; az apró részletek. Nagyon szeretném, ha valaki majd engem is így szeretne. Ha lenne majd egy férfi, aki a világot a lábam elé teszi. Ezt is aputól hallottam. Minden nőnek kell egy férfi, aki mögötte áll, ha támogatásra van szüksége, előtte, ha védelemre szorul, és mellette, hogy végigkísérje az úton.

– Maya, gyere enni!

– Jövök már! – felálltam az ágyról, az ablakhoz sétáltam, hogy becsukjam, amikor a szomszéd fiú felnézett. Egy pillanatra kihagyott a szívem egy ütemet. Felemelte jobb karját, intett egyet, majd rám kacsintott. Hirtelen hátra léptem, és fülig vörösödtem. Az igaz, hogy én mindig leskelődtem utána, de ő még egyszer sem nézett rám. Visszaléptem az ablakhoz, gyorsan felhúztam, közben újra rápillantottam. Széles mosollyal az arcán már a fűnyírót bütykölte. Váratlanul újra integetett, de nem nézett rám. Hangosan felnevettem. A fejemet csóválva léptem ki a szobámból. Milyen szép lenne, ha ő lehetne az a pasi, aki mindazt megadja nekem, amit apa anyának!

***

Másnap délután jókedvűen mentem haza. Sikerült leadnom az irodalom dolgozatot, és még töriből is jól sikerült a tesztem. Hazafelé megálltam a barátnőmék cukrászdájában. Úgy éreztem, megérdemlek egy jó kis sütit. Nagyon finom áfonyás pitét készítettek, amit vétek kihagyni.

– Helló, csajszi! – köszönt a barátnőm mosolyogva. Egy órával hamarabb végzett, mint én, így már a pult mögött állt, ahogy a hét nagy részében általában.

– Helló! Hogy telt a napod? – kérdeztem, mert ma nem volt közös óránk.

– Egész jól – motyogta az orra alatt.

– Mi a baj? – A radarom valami sunyiságot jelzett.

– Semmi – Gyors válasza meg is erősített abban, hogy valamit titkol.

– Alexis!

– Mi van? – csattan fel. Kérdőn néztem rá, és vártam. – Milo átvert. – Nagyot sóhajtottam. Már nem először fordult elő, hogy a barátnőm mellé nyúlt, ha pasiról volt szó. – Megígérte, hogy suli után értem jön – motyogta az orra elé, miközben kivett két szeletet a kedvenc sütinkből, tányérra rakta, és a fejével intett, hogy üljünk le.

– Biztos valami dolga akadt. Ne a legrosszabbra gondolj!

– Ja, persze! Pont úgy, ahogy Marknak és Billynek is – mondta könnyekkel a szemében. Megfogtam a kezét, megszorítottam, és már épp készültem mondani valami vigasztalót, amikor szó szerint kivágódott a cukrászda ajtaja.

– Fiatalember! Egy kicsit finomabban, ha kérhetném – szólt a boltba beeső Milohoz Alexis anyukája. A srác mormolt egy elnézést, de a szemét egyfolytában a barátnőmön tartotta. Ha jók a megérzéseim, akkor egy irdatlan bocsánatkérésnek leszünk szemtanúi. Hátradőltem, és elhatároztam, hogy nem fogom megkönnyíteni a helyzetét. Alexis már épp eleget szenvedett, megérdemelt végre egy normális srácot.

Miközben vártuk, hogy az asztalunkhoz érjen, rápillantottam a barátnőmre. Szeme még mindig csillogott az el nem hullajtott könnyektől, de kihúzta magát és próbált olyan összeszedett lenni, amennyire csak tudott. Kíváncsian vártam az összeütközést.

– Szia, hercegnőm! – köszönt félénken, amikor odaért hozzánk. Már ez is meglepett, mert ez a srác minden, csak nem félénk, legalábbis amennyire ismertem. Alexisre nézve láttam, hogy őt is épp úgy meglepte a dolog, de tartotta magát.

– Szia!

– Ne haragudj! – kezdett bele Milo a mentegetőzésbe. – Apám hívott, jött egy kocsi, amit azonnal meg kellett javítani. – Leült Alexis mellé, és kezét a tenyere közé vette.

– És hogy hívták? – kérdezte a barátnőm. Büszke voltam rá, hogy ilyen erősnek hallatszik a hangja. De ennél jobban ismertem őt, tudtam, hogy belül reszketett.

– Kicsodát? – értetlenkedett Milo. Becsületére legyen mondva, tényleg úgy tűnt, nem érti a kérdést. Vagy nagyon jó színész, vagy tényleg nem nő volt a dologban.

– Ugyan már! Ne nézz hülyének! – Alexis hirtelen felállt, majd elindult vissza a pult felé. – Nekem nincs időm erre. Keress mást, akinek előadhatod ezt a dumát! Kösz, hogy beugrottál – nézett rám –, majd, ha végzek, felhívlak. – Bólintottam.

– Alexis! – szólt utána Milo.

– Hé! – kaptam el a karját, mielőtt a barátnőm után mehetne. – Jól gondold meg, mit teszel. Ha nem akarsz tőle semmit, ne játszadozz vele tovább.

– Nem játszadozom. Ő kell nekem és senki más! – nézett rám és olyan határozottan mondta, hogy hajlottam afelé, hogy higgyek neki.

– Oké – emeltem fel megadóan a kezem.

A jelenet nem sokáig folytatódott, mert amikor Milo a kiszolgáló pult elé lépett, Alexis felemelte a kezét, jelezve, hogy nem kíváncsi a további magyarázkodásra. Elég nagy nézőközönségük lett, és láttam, hogy a barátnőm anyukája nagyon nehezen tudja visszafogni magát, hogy ne szóljon bele a beszélgetésbe. Sosem szerette a cirkuszt. Elvégre ez egy cukrászda és nem egy kocsma.

Amikor Miloban tudatosult, hogy nincs esélye, lehorgasztott fejjel odébb állt. Az arckifejezését látva komolyan megsajnáltam. Miközben megettem a maradék pitémet, azon agyaltam, milyen jó is, hogy engem nem fárasztanak a pasik ilyen dumával. Ember legyen a talpán, aki ki tud igazodni rajtuk. De aztán eszembe jutottak a szüleim, akik épp az ellenkező példát erősítik. Mindegyiküknek a másik élete első szerelme, és szerintem, ugyanúgy rajonganak egymásért, mint amikor megismerkedtek. Imádom meglesni őket, amikor nem sejtik, hogy a közelben vagyok: például vacsora után, miközben mosogatnak, vagy, ahogy apa bókokkal halmozza el anyát, majd elindít egyet a kedvenc zeneszámai közül és táncolni kezdenek. Szeretem, ahogy egymásra néznek. Mintha nem lennének a hétköznapi bajok, és nem történhetne semmi, ami tönkreteheti azt az idillt, amit egymásnak teremtettek.

A gondolataimba mélyedve hagytam magam mögött a barátnőmet és a cukrászdát. Már alig vártam, hogy elújságolhassam anyáéknak, milyen fantasztikusan telt a mai napom a suliban.

Azonban amint befordultam az utcánkba, minden darabjaira hullott.

Jelen

Dan

Gyalog andalogtam vissza a lakásba. Ritka pillanatok egyike ez. Egy lépést sem szoktam tenni a sofőröm nélkül, most mégis úgy döntöttem, nem kérem Hank segítségét a vacsorám miatt. Már csak azért sem, mert mindössze egy sarokkal távolabb mentem a lakástól Lee-hez, a kedvenc kínaimhoz. Mindkét kezem tele volt szatyrokkal, mert Mike is legalább annyit tudott bezabálni, mint egy fejlődésben lévő kamasz. Lazán sétáltam hazafelé, nem próbáltam álcázni magam – nem számított. Újra itthon, újra a csúcson, és ezt a rajongók is lépten nyomon éreztették velünk. Én ezt egyáltalán nem bántam. Most végre úgy tűnt, minden balhé lecsillapodott körülöttünk, miután Kyle apja megszabadított bennünket attól a szemétláda Jimmytől. Nem mondom, hogy nem aggódtam amiatt, hogy az emberei egyszer nyakon csípnek, de furcsa módon egyre többször tudtam ettől elvonatkoztatni. Különben is: a szart én kavartam, a felelősség is az enyém.

Békésen bandukoltam az üzletek előtt, bámultam a kirakatokat, amikor egy sikítást hallottam. Ijedten fordultam körbe, mert hátborzongató volt a hang, amit hirtelen néma csönd követett. Először nem láttam semmi különlegest. Mivel néhány pillanat múlva mindenki ment a dolgára, én is elindultam. Nem sokkal később valaki segítségért kiabált. A hang irányába fordultam. Az utca túloldalán, tőlem úgy száz méterre felbolydult a nép. Mindenki egy irányba szaladt, amikor az előbbi hang újra kiabálni kezdett. Megmagyarázhatatlan érzés kerített hatalmába. Megborzongtam. Nem tudtam volna megmagyarázni, miért, de elindultam a felfordulás felé. Az hiányzott most a legkevésbé, hogy megint valami kétes üggyel kapcsolatban a címlapokra kerüljek, de azt éreztem, oda kell mennem.

Minél közelebb értem, annál erősebben rándult görcsbe a gyomrom. Amint elég közel értem, már tudtam, miért éreztem.

– Nem. Az nem lehet – suttogtam magam elé, amikor megláttam Maya táskáját: ami egy különleges, hímzett farmertáska. Ilyennel nem sokan rohangálnak, még itt, Londonban sem. Eldobtam a kezemben lévő szatyrokat és dühösen toltam félre a bámészkodókat.

– Menjenek arrébb! – löktem félre az utamban állókat. – Takarodjanak az útból! – kiabáltam, amikor megláttam Maya eszméletlen testét a járdán feküdni. Vagyis csak sejtettem, hogy ő lehet. – Édes istenem! – hajoltam fölé rögtön. – Hívják a mentőket! Drágám, hallasz? Maya? – Nem mertem hozzányúlni. Valaki iszonyú csúnyán helyben hagyta. Összeszorult a torkom, ahogy gyorsan végignéztem rajta. Az arcát már most zúzódások tarkították, az orrából és a szájából is vér szivárgott. Megszorítottam a kezét, hogy tudja, itt vagyok. – Maya, bébi! Ki tette ezt veled? – Hirtelen köhögni kezdett, de ez az egyszerű dolog is borzasztóan fájdalmas lehetett, mert összerándult a teste, és néhány könnycsepp gördült végig az arcán. Eddig bírtam távol tartani magam. Karomat a háta mögé csúsztattam, és magamhoz szorítottam. Könyörögtem mindenhez és mindenkihez, hogy óvja meg az egyetlen dolgot, ami valaha is fontos volt számomra.

– Uram! Engedje, hogy segítsünk. – A mentős hangjára tértem magamhoz.

– Nem tudom, mi történt.

– Semmi gond – tette a vállamra a kezét. – Adja át nekem, hadd vizsgáljam meg!

Nem szívesen, de átengedtem Mayát a mentősnek. Arra viszont nem voltam hajlandó, hogy egy hangyányit is arrébb menjek. Végignéztem, ahogy bekötöttek neki egy infúziót, majd hordágyra emelték. Nem foglalkoztam a körülöttünk összegyűlt tömeggel. Valószínű, hogy megint a címlapra kerülünk, de most ez érdekelt a legkevésbé. Amikor Mayát a mentőautóhoz tolták, körülnéztem.

– Mi történt? Látott valaki valamit? – kérdeztem. Választ nem kaptam. Biztos azt gondolták, megőrültem. Néhány arcon láttam a felismerést, de fejrázáson kívül mást nem kaptam.

– Velünk jöhet, ha szeretne, Dan. – Felkaptam a fejem. Naná, hogy a mentős is felismert. Most viszont egyáltalán nem bántam. Nem, ha ilyen előnyökkel jár az ismertségem, hogy beszállhatok a mentőbe a lány mellé, aki újra az életem része lett.

A lábam kocsonyássá vált, ahogy beléptem a kocsiba, mégsem tudtam gátat szabni a remegésének. Idegességemben elkezdtem rágni a körmöm, pedig régen elhagytam ezt a rossz szokásomat, pont, amikor a narkótól is megszabadultam, de az adrenalin megint kihozta belőlem.

– Nyugodjon meg! Minden rendben lesz – mondta a mentős azon a megnyugtató hangon, amire csak ők voltak képesek ilyen helyzetben. Ránéztem a kezére, amit a térdemre tett, és igyekeztem elhinni, amit mondott. Bólintottam, majd elővettem a telefonomat, hogy felhívjam a többieket. Bradet és Scottot nem értem el, de Mike az első csörgés után felvette.

– Mi van? Ott fogtak a konyhán? – mosolygott a haverom jókedvűen a telefonba. Sóhajtottam, majd nyeltem egy nagyot, hogy megszabaduljak a gombóctól, ami a torkomat nyomta. – Mi a baj, Dan? – aggódó hangja lelkiismeret furdalást okozott.

Édes istenem! Hányszor hoztam már szar helyzetbe őket?

– Maya – nyögtem ki nagy nehezen.

– Mi van vele? – kérdezte egyre idegesebben.

– Nem tudom, Mike – suttogtam a telefonba. Szabad kezemmel a homlokomat dörzsöltem, és igyekeztem nem elveszteni a fejemet. Tehetetlen voltam, és ezt az érzést rohadtul nem szerettem. – Valaki megverte. – Annyira összeszorult a torkom, ahogy ezt kimondtam, hogy még én sem ismertem fel a hangom.

– Micsoda? – Mike teljesen ledöbbent. – Hova viszik? – szedte össze magát egy pillanat alatt. Ránéztem a mentőorvosra, mert még én sem tudtam. A legközelebbi kórház nevét mondta, én pedig tolmácsoltam Mike-nak. – Máris indulok. Minden rendben lesz – mondta, mielőtt letette.

Érdekes, hogy ilyen helyzetekben mindenki ezt gondolja. Honnan a fenéből tudhatnák? Persze, tudom, hogy nincs más, amibe ilyenkor kapaszkodhat az ember, de most egyáltalán nem lehettem biztos abban, hogy tényleg így lesz. Felpillantottam Mayára. Szégyen vagy nem, könnyek kezdték égetni a szemem. Borzasztóan festett. A szeme annyira feldagadt, hogy ha ébren lenne, se tudná kinyitni. Zúzódások tarkították a szép arcát. Ekkor a mentős felemelte Maya felsőjét, megborzongtam.

– Jézusom! – Arcomat a tenyerembe temettem.

– Valószínű, néhány bordája is eltört – mondta halkan a mentős. Előrehajoltam, kezeimet a tarkómra kulcsoltam. Próbáltam arra koncentrálni, amit ő is mondott korábban.

Minden rendben lesz.

– Reméljük, nincs belső vérzése – tette még hozzá, amit végképp nem akartam hallani.

Már épp azon voltam, hogy ráordítok, hagyja abba, de ekkor fékezett az autó. Kinyílt az ajtó és meglepően gyorsan kiugrottam. Nem akartam útban lenni. Alig emelték ki a hordágyat az autóból, két zöldköpenyes pasi tűnt fel a semmiből. A mentős úgy sorolta a tudnivalókat Maya állapotáról, mintha a Vészhelyzet című sorozatban lennénk. Az ágy mellé léptem, és megfogtam Maya kezét. Jéghideg volt. Igyekeztem legyűrni a gombócot a torkomban, miközben fölé hajoltam, amennyire csak tudtam.

– Ne add fel, Em! – Tudtam, ha ébren lenne, már beszólt volna a becézésért. Utálta már akkor is, amikor sok évvel ezelőtt így kezdtem szólítani. Sosem fogom elfelejteni azt a napot.

Nem úgy indult a kapcsolatunk, ahogy két, alig húsz évesnek kellett volna.

***

Én már néhány hete Jimmynek dolgoztam. Aznap újra enyém lett a megtiszteltetés, hogy a helyi fiatalok kedvenc szórakozóhelyén terítsem a cuccot. Előző alkalommal rekord gyorsasággal adtam túl az aznapi adagon, így újra megnyertem ezt a feladatot. Nem bántam. Bíztam benne, hogy a múltkori csaj, aki olyan készségesen leszopott a sötét sikátorban, ma is itt lesz.

Valahogy nem úgy indult a buli, ahogy korábban. Kevesebben is jöttek, és nem voltak vevők az anyagra. Pedig az egyik legjobb, amit kapni lehetett. Tudom, mert én is leteszteltem. Már a sokadik kört tettem meg, amikor két, teljesen szétcsapott lány lépett a pulthoz. Az egyikük átlagos külsejű; barna haj, csinos ruha, semmi extra, de a másik… mindene fekete volt. A rövidnadrágja, a topja, a haja. Kitűnt ebből a tömegből, ahol mindenki inkább feltűnő cuccokat aggatott magára, csakhogy az UV fényben rikítsanak. És nem is ez volt a legdurvább a csajban.

Közelebb léptem, úgy gondoltam, bepróbálkozom náluk az eladással. A fekete csaj mellé dobtam le magam. Amikor felém fordult, a szám is tátva maradt. A sminkje nagyon extrém volt. A szemét feketével húzta ki, olyan vastagon, ami túlzásnak tűnt, de nem ez döbbentett meg, hanem a piros kontaktlencse, amit viselt. Ezt a nagyon durva hatást a rúzsa fekete színe is fokozta.

Mi baja ennek a lánynak?

– Akarsz valamit? – kérdezte az emós barátnője.

– Őt akarom – mutattam a mellettem ülő lányra. Mindketten felnevettek, de nem volt őszinte a mosoly az arcukon. – Mi baj, Em? Ezzel a külsővel mindenkit elriasztottál, mi? – mutattam végig a fekete csajon.

– Em? – nézett rám értetlenül.

– Úgy nézel ki, mint egy emós.

Feszült lett, és annak ellenére, hogy már nem volt szín józan, kihúzta magát.

– Akarsz valami mást is? – kérdezte a másik lány. Megrántottam a vállam.

– Kértek valami cuccot? – Nem szoktam ennyire nyíltan rákérdezni, de láttam, hogy nem húzhatom tovább az időt, mert Emet sikerült felbosszantanom, és ez tűnt a leggyorsabb megoldásnak, hogy maradásra bírjam. Reméltem, hogy nem tévedtem, és kell nekik valamilyen szer.

– Mid van? – kérdezte Em.

– Mit szeretnél?

– Először is azt, hogy ne hívj Emnek. Másodszor...

Ez volt az első eset, amikor drogot adtam el neki, de nem az utolsó. Sajnos.

Egy doki hangja rángatott vissza az emlékekből.

– Uram! Kérem! Ide már nem jöhet be velünk – szólítgatott. Nem akartam egyedül hagyni, de hagynom kellett, hogy tegyék a dolgukat.

– Egy pillanat. –Kezem közé emeltem Maya vékony ujjait, apró puszikat leheltem rá, majd finoman a hasára fektettem a kezét. Mielőtt elindulhattak volna vele, fölé hajoltam és óvatosan megcsókoltam. Amikor sikerült elszakadnom tőle, betolták a műtőbe, vagy valahová, ahová már nem láthattam be. Csak álltam ott, mint egy rakás szerencsétlenség.

– Bassza meg! – suttogtam magam elé.

– Ott várakozhat, kedvesem – mosolygott rám egy kedves nővér.

– Köszönöm – bólintottam, bár el nem tudtam képzelni, hogy nyugodtan leülök egy székre és várok, amíg elkészülnek a vizsgálatokkal.

Amikor újra egyedül maradtam, tárcsáztam Kyle-t. Amíg vártam, hogy felvegye, egy kisebb maratoni távot legyalogoltam a váróban.

– Mondjad, Dan! – szólt bele türelmetlenül. Bennem rekedtek a szavak. – Halló! Itt vagy? – szólongatott, amikor nem kapott választ.

– Kyle! Gáz van – sóhajtottam. – Rohadt nagy gáz van – ismételtem meg.

– Mi a baj? – kérdezte éppen olyan aggódó hangon, mint Mike.

– Kórházban van, Kyle! Ide tudsz jönni?

– Kicsoda? – kérdezte immár türelmetlenül. – Dan?

– Maya – suttogtam.

– Máris indulunk.

Köszönés nélkül nyomtam ki. Tudtam, hogy nem vagyok igazságos, hiszen egy óceánt kellett átszelniük, de el sem tudtam képzelni, hogy bírnám ki nélkülük ezt az egészet. Emellett persze a menedzserünkről volt szó. Intézkednünk kellett, mielőtt ennél is jobban kiborul a bili.

Alig telt el fél óra, amikor a többiek, Kyle kivételével, beléptek a váróba. Azonnal kérdezgetni kezdtek, de nem tudtam nekik semmit sem mondani. Már járt itt egy rendőr, akinek elmeséltem, mit láttam, de nem voltam nagy segítség. Ez kiborított. Azt sem tudtam, mi a francot keresett ott. Vele kellett volna lennem, bár tudom, hogy arról hallani sem akart. A legutóbbi csókot leszámítva, amikor a Treasury-ben elvesztettük a fejünket, nem történt semmi közöttünk. Annak már több hónapja. Azóta úgy keringtünk egymás körül, mint keselyű a dög körül.

Istenem, ha tudtam volna!

– Tessék! – nyújtott felém egy szendvicset Liza. – Enned kell – mondta, amikor megcsóváltam a fejem. Képtelen lennék lenyelni akár egy falatot is. – Dan – tette a karomra a kezét. – Szüksége lesz rád, amikor felébred.

Rápillantottam Scott csajára, és azon agyaltam, honnan van ennyi ereje. Én úgy remegtem, mint a kocsonya, már alig volt erőm.

– Igaza van, haver. Enned kell, mielőtt elájulnál. Akkor nem sokra megyünk veled – próbálta Scott elviccelni a helyzetet, de nem voltam rá vevő. Liza sem értékelte, belebokszolt Scott vállába. – Jól van. Csak…

– Semmi csak – ellenkezett vele mérgesen Liza. Nem akartam, hogy miattam veszekedjenek.

– Köszi – nyúltam a szendvicsért.

– Szívesen – mosolygott Liza.

Elvettem, és elindultam egy üres szék felé, távolabb a többiektől. Ugyan senki sem szólalt meg, mégsem kívántam a közelükben lenni. Kibontottam a csomagolást, és abban a pillanatban, ahogy megéreztem a sonka illatát, megkordult a gyomrom. Tényleg nem emlékszem, mikor ettem utoljára. Éhes voltam. Ettől függetlenül csak forgattam a számban az első falatot, egyszerűen nem akart lecsúszni.

– Hátha így könnyebb – nyújtott felém Ann egy doboz kólát.

Mi van ezekkel a lányokkal?

– Kösz – vetettem oda, miközben elvettem az üdítőt. Ann azonnal magamra hagyott, amiért hálával tartoztam neki. Reméltem, hogy nem sértettem meg őket, de most nem voltam képes a normális viselkedésre. Aggódtam, közben szétvetett az ideg. Még mindig nem tudtam, mi történt, és ez kikészített.

– Dan! Ez a fickó veled akar beszélni – biccentett Brad egy pasi felé, aki a váró ajtajában álldogált. Nem tudtam, mikor érkezett, mert teljesen elmerültem a gondolataimban.

– Ki ő?

– Nem tudom, téged keres.

Felálltam, és odasétáltam hozzá. Nem volt ismerős, sejtelmem sem volt, mit akar.

– Üdv! – nyújtotta felém a kezét. – Hunter vagyok.

– Üdv! – Kezet fogtunk, bár még mindig nem tudtam, ki ő, és miért van itt.

– Magánnyomozó vagyok. Hogy van Maya?

– Ismeri? Honnan? – kérdeztem elég durván. Nem tudtam visszafogni magam, nem mintha érdekelt volna. Soha nem láttam ezt a pasast, és még csak nem is hallottam róla.

– Elég régi a kapcsolatunk – mondta egy idióta vigyor kíséretében.

Mi a szar?

Ökölbe szorult a kezem. Nem tetszett a fickó.

– Jaj, nem úgy – szabadkozott. – Nem voltunk együtt, vagy ilyesmi – tette hozzá. Valószínűleg látta az arcomon az érzéseim. Nem bántam. Ez volt az igazság. Ha azt mondja, hogy ő az exe, most biztos pofán verem. – Segítettem neki, amikor szüksége volt rám.

– Miben? – vakkantottam.

Mindent úgy kell kihúzni ebből az idiótából?

Az orvos megjelenése szakította félbe a vallatását. Örültem, hogy végre kapunk híreket, de tudtam, hogy ez a Hunter nevű fazon titkol valamit. Jobban mondva Maya titkolt valamit.

– Mi újság, doki? – Mindenki felugrott, de én kérdeztem.

– Jól van – nyugtatott meg rögtön –, de életveszélyes sérüléseket szenvedett. Megrepedt a lépe, azt el kellett távolítanunk. Két bordája eltört, másik kettő megrepedt. Eltört a jobb csuklója is. A fején szerzett néhány súlyosabb sérülést, de szerencsére a koponyája nem sérült, viszont agyrázkódást szenvedett.

– Ébren van? – Nem érdekelt, ha hülye a kérdés, tudnom kellett.

– Ha arra gondol, nincs kómában, de az altató még hat egy jó ideig.

– Bemehetünk hozzá? – kérdezte Mike. Engem elhagytak a szavak. Nem tudtam eldönteni, hogy a megkönnyebbüléstől vagy mástól. A doki nem igazán akart válaszolni. Mérlegelt, mert szerintem látta rajtunk, hogy bármit mond, mi bemegyünk. Nagy valószínűséggel nem akart balhét. Már akkor tudta, kik vagyunk, amikor beléptünk; mindannyiunkat név szerint köszöntött.

– Még alszik – próbált terelni.

– Nem ez volt a kérdés – léptem hozzá közelebb.

– Egyesével – emelte fel megadóan a kezét.

Helyes!

– Menj te! – tette a vállamra a kezét Brad.

– Kösz.

Nem vártam tovább. Elindultam a kórterem felé. Minél közelebb értem, annál jobban kétségbe estem.

Mégis mit lehet ilyenkor mondani?

Tudtam, hogy nem engem akart látni elsőként. Sőt! Azt is meg merem kockáztatni, hogy egyáltalán nem akart látni. De nem érdekelt. Én látni akartam, és ő most úgy sem tud ellene tenni semmit. Vettem egy mély lélegzetet, mielőtt lenyomtam a kilincset.

– Maya – suttogtam, amint beljebb léptem. – Jézusom – nyögtem fájdalmasan. Borzasztóan nézett ki. Az arcán, mintha már sötétebbek lettek volna a zúzódások, mint pár órával korábban. A bal szeme teljesen feldagadt, a szája felrepedt, a homlokán egy ragtapasz fedte a sebét. Mindkét karja a takarón pihent. Az egyikbe infúzió csöpögött, a másik pedig be volt gipszelve. A teste szinte elveszett a kórházi ágyon.

Nem bírtam tovább távolságot tartani, közelebb léptem. Úgy tűnt, hogy a fájdalomcsillapítók kiütötték.

Lehet, hogy jobb is így.

Leültem az ágy melletti székre. Néhány pillanatig fontolgattam, hogy hozzáérjek-e, de aztán győzött a bátorságom. Amint a bőréhez értem, megrándult. Ösztönösen erősebben fogtam hideg kezét.

– Css! Itt vagyok, Em. Én vagyok. – Más reakciót nem kaptam. Bíztam benne, hogy nem szándékosan akart elhúzódni. Amikor úgy tűnt, megnyugodott, tovább simogattam előbb a kézfejét, aztán a csuklóját.

– Menj el – suttogta. Felkaptam a fejem, ránéztem. Nem voltam biztos benne, hogy jól hallottam.

– Maya? – szólítottam, amikor nem reagált.

– Kérlek – válaszolta. Igyekezett kinyitni a szemét.

– Ne csináld, kérlek! – hajoltam közelebb.

– Nem akarom, hogy itt legyél. – Elcsuklott a hangja és egy könnycsepp gördült le az arcán.

Abban a pillanatban darabokra tört a szívem.

– Maya! – határozott hangomat hallva nagyot sóhajtott. Ismert már annyira, hogy tudta, nem fogom megtenni, amit kér. – Mi történt? – kérdeztem néhány csendes pillanatot követően. Azonnal elhúzta a kezét. Sejtettem, hogy nem akar róla beszélni, de muszáj volt valamit kiszednem belőle. Amikor próbált elfordulni, a fájdalomtól eltorzult az arca. – Ne mozogj! Szólok a nővérnek, adjon fájdalomcsillapítót. – Nem ellenkezett.

Csengettem, mire szinte azonnal érkezett egy ápolónő.

– Nagy fájdalmai vannak – mondtam, amint belépett a kórterembe. – Nem kaphatna fájdalomcsillapítót?

– Nem, drágám! Nemrég kapott, még egy ideig azzal kell kibírnia. – Közelebb lépett Mayához. – Hogy van kedvesem? Megigazítsam a párnáját? Tehetek magáért valamit? – kérdezte kedvesen. Maya azonban minden kérdésére vagy egy halk nemet válaszolt, vagy csak a fejét csóválta. – Rendben, akkor később visszajövök.

– Köszönjük – mondtam egy halvány mosollyal az arcomon.

– Nincs mit.

Amikor újra magunkra maradtunk, megint Maya kezéért nyúltam. Most hagyta, hogy hideg tenyerét melegítsem. Finoman simogattam a kézfejét.

– Ki az a Hunter? – Amennyire a bedagadt szeme engedte, rám nézett.

– Itt van? – kérdezte érdeklődve. Utáltam az érzést, ami emiatt megjelent a gyomromban.

– Igen. Ki ő?

– Beküldenéd? – Teljesen figyelmen kívül hagyta a kérdésemet, ami idegessé tett.

Ki ez a fazon? Ismerjük már egymást Mayával egy ideje, mégsem hallottam még róla. Hogy lehet ez? Vajon miért nem említette soha?

– Dan? – érdes hangja szakította meg a gondolataimat. Mielőtt reagálhattam volna, köhögni kezdett. Gyorsan felugrottam, öntöttem egy pohár vizet a szekrényen lévő kancsóból és a szájához emeltem.

– Óvatosan. – A tarkójánál megtámasztottam a fejét, majd itatni kezdtem. Néhány korty után eltolta a kezemet.

– Kösz. Szólnál neki?

– Persze – válaszoltam. Nem láttam értelmét tovább halogatni. Tudtam, most úgysem tudok meg semmit erről az alakról, de eljön majd az én időm, és akkor kiderítem, ki ez a fazon. Elléptem az ágytól és ellöktem a széket az útból. Dühös voltam, nem tudtam fékezni magam. Nem bírtam Mayára nézni, inkább magamban forrongva kivágtattam a kórteremből.

A többiek rajtra készen álltak az ajtó előtt, mindenki be akart menni a menedzserünkhöz. Kérdezgettek, de senkinek sem válaszoltam, csak mentem tovább.

– Téged akar látni – morogtam az orrom elé, amikor Hunter mellé értem. Nem tudtam megállni, hogy ne menjek neki a vállának.

– Dan! – szólt rám Mike, de nem törődtem vele, szó nélkül hagytam ott őket. Nem voltam hajlandó továbbra is egy levegőt szívni azzal a gyökérrel.

Maya

Nem állt szándékomban Dannel beszélgetni. Számítottam rá, hogy ő lesz az első, aki benéz hozzám, éppen ezért tettem úgy, mintha aludnék. Rohadt szarul éreztem magam már amiatt is, mert egy kisebb összezörrenésünket a fiúkkal még nem tudtuk tisztázni. Kaptunk egy remek lehetőséget, hogy együtt koncertezzenek egy jó kis bandával, de mint kiderült, volt valami kakaskodás a háttérben, amiről semmit sem tudtam. Egészen addig, amíg Brad kiakadt és egy kisebb cirkuszt produkált. Engem sem kellett félteni. A fejéhez vágtam, hogy tartsa a gatyájában a farkát és ne méregesse a másikéhoz, majd eljöttem.