Amber Smith: The Way I Used to Be

Copyright © 2016 by Amber Smith

Hungarian Translation © Kéri Andrea, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Amber Smith: The Way I Used to Be

MARGARET K. MCELDERRY BOOKS, An imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division, New York, 2016

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 268 4

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: kortárs

Neked.

Mindenkinek, aki valaha is átélte az érzést,
hogy új útra kell térnie.

ELSŐ RÉSZ

Elsőévesen

SOK MINDENT NEM TUDOK. Nem tudom, miért nem hallottam az ajtó csukódását. Egyáltalán mi a francért nem zártam be az átkozott ajtót. Miért nem fogtam fel, hogy valami nincs rendjén – rohadtul nincs rendjén –, amikor megéreztem a matrac süppedését a súlya alatt. Miért nem sikítottam, amikor kinyitottam a szemem, és megpillantottam, ahogy bemászik a takaróm alá. Miért nem próbáltam küzdeni ellene, amikor még volt rá esélyem.

Nem tudom, meddig feküdtem ott utána azt mondogatva magamnak: szorosan hunyd le a szemed, és próbáld meg, könyörgök, csak próbáld meg elfelejteni. Próbálj meg kizárni minden rosszat, mindent, amiről úgy érzed, soha többé nem gyógyulhatsz fel belőle. Ne törődj az ízzel, amit a szádban hagyott, a lepedő ragacsos nedvességével, a combodba sugárzó tűzzel, a gyomorforgató fájdalommal; ezzel a golyóval, ami átszakított, és valahogy a gyomrodba fúródott. Nem, nem sírhatsz. Mert nincs miért sírnod. Hiszen ez csupán egy álom volt, egy rossz álom – egy rémálom. Nem történt meg. Nem történt meg. Nem történt meg. Folyton ez jár a fejemben: NemTörténtMeg NemTörténtMeg NemTörténtMeg. Ismételd, ismételd, ismételd! Akár egy mantrát. Akár egy imát.

Akkor még nem tudtam, hogy ezek az elmémben felvillanó képek – egy film valaki másról, valahol máshol – soha nem tűnnek el, folyamatosan pörögnek majd a fejemben, örökre kísérteni fognak. Újra lehunyom a szemem, de csak azt látom, azt érzem, azt hallom: a bőrét, a karját, a lábát, a kezét, ami túl erősen markol, a leheletét magamon, ahogy izmok feszülnek, csontok ropognak, a testem megtörik, én pedig egyre gyengülök, elhalványulok. Ezek az érzések… nincs más, csak ez.

Fogalmam sincs, hány óra telik el, mire a szokásos vasárnap reggeli lármára riadok: a tűzhelyen csörömpölő edények és serpenyők hangjára. Az ajtó alatt ételszag kúszik be: szalonna, palacsinta, anya kávéja. A tévé hangjai: napközben hidegfront vonul át felettünk, viharok várhatók; apa időjárás-jelentése. A mosogatógép morajlása. A kerge kutya az utca túloldalán csahol, mint mindig, valószínűleg a semmire. Aztán ott a kosárlabda szinte észrevehetetlen, ütemes pattogása a harmatos aszfalton, lábak csoszogása és cipők nyikorgása a felhajtón. A mi szerencsétlen, álmos külvárosunk, mint minden más szerencsétlen, álmos külváros, lassan, kótyagosan ébred, saját jelentéktelenségéről mit sem sejtve, csak még egy szombatot kívánva, rettegve a házimunkától, a templomtól, az elintéznivalóktól és a hétfő reggeltől. Az élet zajlik, csak úgy megtörténik, megy tovább, mint mindig. Normálisan. És nem tudok szabadulni a tudattól: akár felébredek, akár nem, minden folytatódik. Elborzaszt ez a normalitás.

Amikor kényszeredetten kinyitom a szemem, még nem tudom, hogy a hazugságok máris mozgásba lendültek. Nyelni próbálok. De a torkom kiszáradt. Mintha torokgyulladás lenne, mondom magamnak. Biztos megbetegedtem, ennyi az egész. Valószínűleg belázasodtam. Félrebeszélek. Nem tudok tisztán gondolkodni. Megérintem az ajkamat. Sajog. És a nyelvemen a vér ízét érzem. Nem, ez nem lehet. Nem történt meg. Ahogy a plafont bámulom, elgondolkodom: komoly problémáim lehetnek, ha ilyeneket álmodom. Efféle szörnyűségeket. Kevinről. Hiszen ő Kevin. A bátyám legjobb barátja, gyakorlatilag a testvérem. A szüleim is szeretik, mint mindenki, én is, és ő aztán… nem lenne képes. Az lehetetlenség. Megpróbálom megmozdítani a lábamat, hogy talpra állhassak. Annyira fáj, mintha eltört volna. Az állkapcsom meg… mintha csupa rossz fogam lenne.

Újra lehunyom a szememet. Mély levegőt veszek. Lenyúlok, és megérintem a testemet. Nincs rajtam fehérnemű. Túl hirtelen ülök fel, a csontjaim úgy jajgatnak, mint valami aggastyánnak. Félek lenézni. Akkor is ott van: a hét napjai feliratú bugyim gombócba gyűrve a padlón. Ez a keddi, bár tegnap szombat volt. Teljesen mindegy, úgysem látja senki. Épp erre gondoltam, amikor magamra kaptam. Most már biztosan tudom, hogy megtörtént. Tényleg megtörtént. És ez a fájdalom a testemben, mélyen belül, mintegy végszóra újra sanyargatni kezd. Ledobom magamról a takarót. Térdkalács formájú zúzódások éktelenkednek a karomon, a csípőmön, a combomon. És vér… a lepedőn, a paplanon, a lábamon.

Pedig átlagos vasárnapnak kellene lennie.

Amikor is felkelek, felöltözöm, és leülök reggelizni a családommal, reggeli után azonnal a hálószobámba masírozok, és befejezem a péntek este félbehagyott házi feladatokat, különös figyelmet fordítva a geometriára. Gyakorlom az új dalt, amit a zenekarral tanultunk, felhívom a legjobb barátnőmet, Marát, később esetleg át is ugrom hozzá, és még csomó más buta, értelmetlen feladatot végzek.

De ma nem ez lesz, már az ágyamban ülve tudom, hitetlenkedve bámulom a foltjaimat, remegő kezemet a számhoz szorítom.

Két kopogás a szobám ajtaján. Felpattanok.

– Edy, ébren vagy? – harsan anyám hangja. Kinyitom a számat, de olyan érzés, mintha valaki sósavat öntött volna le a torkomon, talán soha többé nem leszek képes beszélni. Kopp, kopp, kopp. – Eden, reggeli! – Lejjebb húzom magamon a hálóinget, az is csuromvér.

– Anya! – válaszolom végül, a hangom nyers és förtelmes.

Résnyire nyitja az ajtót. Ahogy benéz, tekintete máris a vérre siklik.

– Ó, istenem! – sikkantja. Beslisszol, és sietve becsukja az ajtót.

– Anya, én… – Hogyan mondjam ki a szavakat, a legiszonyúbb szavakat, azokat, amelyekről tudom, hogy el kell hagyniuk a számat?

– Ó, Edy – sóhajtja, szomorú mosollyal fordulva felém. – Semmi baj.

– Mi…? – kezdem. Hogyne lenne már baj? Melyik világban ne lenne ez baj?

– Előfordul az ilyen, ha nem számítasz rá. – Csak úgy repked a szobámban, rendezkedik, rám alig nézve magyaráz a menstruációról, a naptárról és a számolásról. – Bárkivel megeshet. Ezért mondtam neked, hogy számon kell tartanod. Akkor nem érnek efféle… meglepetések. Fel tudsz rá készülni.

Szóval ő azt hiszi, hogy ez az.

Elég sok filmet láttam már ahhoz, hogy tudjam, el kell mondani. Kurvára el kell.

– De…

– Menj nyugodtan zuhanyozni, édesem – szakít félbe. – Majd én elintézem ezt a… ööö… – karjával széles kört ír le az ágyam fölött, a szót keresve – …ezt a galibát.

Galiba, te jóisten! Most vagy soha. Most vagy soha. Most!

– Anya… – próbálkozom ismét.

– Nem kell szégyellned magad! – mondja nevetve. – Semmi baj. Komolyan. – Mellém lép, átnyújtja a köntösömet, és magasabbnak látom, mint valaha. A lába előtt heverő, összegyűrt keddi bugyit még csak észre sem veszi.

– Anya, Kevin… – Ahogy kiejtem a nevét, elfog a hányinger.

– Ne aggódj, Edy! Odakint kosarazik Caelinnel, apád pedig szokás szerint a tévé előtt döglik. Senki sem fog meglátni. Menj csak! Vedd ezt fel!

Felpillantok rá, és egészen kicsinek érzem magam. Kevin hangja tornádóként járja át az elmémet, ahogy arcomra lehelve azt suttogja: Senki sem fog hinni neked. Ezt te is tudod. Senki. Soha.

Aztán anyám megrázza előttem a köntöst, felkínálva egy hazugságot, még csak ki sem kell találnom. Lassan megjelenik a szemében az a türelmetlen, itt vannak az ünnepek, nekem erre nincs időm tekintetet. Nyilvánvalóan ideje indulnom, hogy ő felszámolhassa a káoszt. És az is nyilvánvaló, hogy senki sem fog meghallgatni. Nem fogják rajtam észrevenni, és ezzel Kevin is tisztában volt. Állandóan nálunk lóg, jól tudja, hogyan működnek itt a dolgok.

Próbálom kihúzni magam, hátha akkor nem látszik, hogy minden elromlott. A bugyit az ágy alá rúgom, hogy ne találja meg, ne kezdjen el gondolkodni. Elfogadom a köntöst. Elfogadom a hazugságot is. Anyámra nézek, figyelem, ahogy a karjába nyalábolja a szennyes lepedőt – a bizonyítékot –, és tudom, hogy ha most nem, akkor soha. Mert igaza volt, senki sem fog hinni nekem. Persze hogy nem. Soha.

A fürdőszobában óvatosan lehámozom magamról a hálóingemet, jó messzire tartva összegyűröm, majd a mosdókagyló alatti szemetesbe gyömöszölöm. Megigazítom a szemüvegemet, és alaposabban megvizsgálom magam. A nyakamon az ujjai formáját idéző, halvány foltok. Jelentéktelenek a többihez képest, amelyek a testemet borítják. Az arcomon nincsenek zúzódások. Csak az ötcentis heg a bal szemem felett a két évvel ezelőtti biciklis balesetemből. A hajam kissé ziláltabb a szokásosnál, de alapvetően ugyanúgy nézek ki – nem fog feltűnni senkinek.

Mire kilépek a zuhany alól – még mindig mocskosan, holott majd lenyúztam a bőrömet, úgy sikáltam, hátha lemoshatom a zúzódásokat –, már ott is van. Ott ül a konyhaasztalunknál, a mi étkezőnkben az én bátyámmal, az én apámmal, az én anyámmal, és narancslevet kortyolgat a mi poharunkból. A poharat, amelyre az ajka tapad, egyszer majd nekem is használnom kell. Az a villa hamarosan megkülönböztethetetlen lesz a többitől. Az ujjlenyomata ott éktelenkedik a testem minden centiméterén, és a házunkban, az életemen, a világban. Mindent megfertőz.

Caelin felemeli a fejét, és rám sandít. Óvatosan közeledem az étkező felé. Ő is látja. Tudtam, hogy azonnal észre fogja venni. Ha valakinek feltűnik – ha számíthatok bárkire is –, az a bátyám.

– Nagyon furán és feszülten viselkedsz – jelenti ki. Látja, mert jobban ismer, mint én saját magamat.

Szóval ott ácsorgok, várva, hogy tegyen valamit az ügyben: tegye le a villáját, álljon fel, húzzon félre, vonszoljon ki karon fogva az udvarra, és faggasson ki, mi a baj velem, mi történt. Akkor elmondanám, mit tett velem Kevin, ő meg a nagytestvéri stílusával jönne, hogy ne aggódj, Edy, majd én elintézem. Ahogy szokta, ha valaki piszkál. Aztán visszarohanna a házba, és agyonszúrná Kevint a kenőkéssel.

De nem ez történik.

Hanem csak ül ott. Engem figyel. A szája lassan az ismerős vigyorra húzódik. Ezt csak nekem tartogatja, és várja, hogy viszonozzam, adjak neki egy jelet, vagy csak nevessem el magam, mintha titokban épp a szüleinken viccelődnék. Várja. De hiába. Így megvonja a vállát, lenéz a tányérjára, és jó nagy darabot vág a palacsintából. Ott állok kővé dermedve az előszobában, és a golyó még mélyebbre fúródik a gyomromban.

– Most komolyan, mit bámulsz? – dünnyögi teli szájjal, azzal a megszokott, az évek során tökélyre fejlesztett testvéri hanglejtéssel, amelyből kicsendül, hogy „te vagy a leghülyébb ember a földön”.

Kevin fel sem néz rám. Semmi fenyegető pillantás. Semmi figyelmeztető gesztus, semmi. Mintha mi sem történt volna. Magasról tojik rám, szokás szerint. Mintha én még mindig csak Caelin béna kishúga lennék, béna frizurával és szeplőkkel, egy elsőéves senki, a zenekar strébere, aki mögöttük lohol, a hátán klarinéttokkal. De többé már nem vagyok az. Nem is akarok az lenni. Az a lány, aki olyan naiv és ostoba volt… az a fajta lány, aki hagyta, hogy ilyesmi történjen vele.

– Gyere csak, Minnie – szólít apa a becenevemen. Minnie, mint az egér, mert mindig olyan csendes voltam. Az asztalon lévő ételre mutat. – Ülj le! Kihűl.

Ahogy ott állok előttük, én, az Egérlány, akinek ferde szemüvege lecsúszik az orrnyergéről, lemeztelenítve négy fürkésző szempár előtt, akik mind arra várnak, hogy eljátsszam a szerepemet, végre rájövök, miről szólt ez az egész. Az előző tizennégy év csupán főpróba volt, felkészülés arra, hogy befogjam a számat. Kevin is megmondta. Egészen közel hajolva suttogta el a szavakat: Tartani fogod a szádat! Az éjjel utasítás volt, egy parancs, de ma már csak az igazság.

Feltolom a szemüvegemet. Kavargó gyomorral – mint lámpalázasan – lassan, óvatosan megmozdulok. Próbálok úgy tenni, mintha nem lüktetne és pulzálna kívül-belül minden egyes porcikám. Leülök Kevin mellé, ahogy már számtalan családi étkezésnél. Mert a családunk részének tekintjük, anya is mindig ezt hajtogatja. Bármikor szívesen látjuk. Bármikor.

REGGELI UTÁN NÉMA CSEND honol a házban. A fiúk kosarazni mentek a régi gimis csapattal. Apának valami spéci csavarkulcs kellett a barkácsboltból, hogy fel tudja szerelni az új zuhanyfejet, amit anyának vett karácsonyra. Anya a szobájában időzik, az újévi üdvözlőlapokat címezi.

Én a nappaliban ücsörgök, s kibámulok az ablakon.

A garázst díszítő színes karácsonyi izzósor bénultan pislákol a reggeli szürke fényben. Felhők egymás hegyén-hátán, az égbolt összezárul. A szomszédban egy leeresztett óriás Mikulás himbálózik előre-hátra a fehér udvar közepén, lomha, beteges, zombiszerű mozgással. Mint az a jelenet az Óz, a nagy varázslóban, amikor fekete-fehérből egyszerre minden színesre vált. Leszámítva, hogy ezúttal fordítva. Mintha mindig azt hittem volna, hogy a dolgok sokszínűek, pedig valójában fekete-fehérek. Most már látom.

– Jól érzed magad, Edy? – jelenik meg hirtelen anya egy halom borítékkal.

Válaszul csak vállat vonok, de szerintem észre se veszi.

Figyelem, ahogy egy autó elsuhan a sarkon a stoptábla mellett, a sofőr alig pillant fel, hogy meggyőződjön róla, nem jön senki. Felrémlik a mondás: a legtöbb autóbaleset legfeljebb pár kilométerre történik az áldozat otthonától. Talán azért, mert minden annyira ismerős, hogy nem figyelnek. Nem veszik észre azt az egyvalamit, ami más, rossz vagy veszélyes. És arra gondolok, hogy talán velem is pontosan ez történt.

– Tudod, mit gondolok? – kérdezi azon a hangon, amit azóta használ velem, hogy Caelin elment nyári iskolába. – Szerintem azért haragszol a bátyádra, mert kevés időt töltött veled, amíg itthon volt. – Nem várja meg, hogy ellentmondjak, máris folytatja a csicsergést. Nem mutathatok rá, hogy valójában ő a dühös, mert a bátyám keveset van otthon. – Tudom, azt szeretnéd, ha csak ketten lennétek. Mint régen. De ő egyre idősebb lesz, persze mindketten azok lesztek, és Caelin most már főiskolás.

– Tisztában vagyok vele… – fogok bele, de félbeszakít.

– Normális, hogy a barátaival akar találkozni, amikor hazajön.

Igazság szerint egyikünk sem tudja, hogyan viselkedjünk egymás közelében, ha Caelin nincs itt. Mintha hirtelen idegenekké váltunk volna. A bátyám volt a ragasztó. Ő adott nekünk értelmet: okot, módot arra, hogy együtt legyünk. Mert mit is kezdjünk egymással, ha már nem szurkolunk neki a kosármeccsein? Miről szóljanak a konyhaasztalnál folytatott beszélgetéseink, ha ő nem mesél nekünk az aznapi elfoglaltságairól? Én nem vagyok elégséges pótlék, ezt mindenki tudja. Mégis mi a fenét tudnék felmutatni, ami felérhetne ahhoz a nonstop, életnagyságú izgalombombához, akit Caelin McCrorey-nak hívnak? Először azt hittem, hogy alkalmazkodunk. De mi már csak ilyenek vagyunk. Apa elveszett a házban egy másik férfi nélkül. Anyának fogalma sincs, mit kezdjen magával, ha Caelin nem köti le az összes idejét és figyelmét. És én… én csak vissza akarom kapni a legjobb barátomat. Egyszerű, mégis olyan bonyolult.

– Neked sem ártana, ha új dolgokat próbálnál ki – folytatja anya a borítékköteget lapozgatva. – Szerezz új barátokat! Hivatalosan is itt az új év. – Elmosolyodik. Én nem mosolygok. – Edy, tudod, hogy bírom Marát, nagyszerű lány, mindig számíthatsz rá, de az embernek több ilyenje is lehet az életben, csak ezt próbálom kibökni.

Felállok, és elhaladok mellette, a konyhába megyek, töltök magamnak egy pohár vizet, csak hogy legyen valami, bármi, amire koncentrálhatok az anyámon, a beszélgetés totális értelmetlenségén és az elmémbe hasító, borzalmas gondolatok végtelen áradatán kívül.

Anyám megáll mellettem a pultnál. Érzem, az arcomat bámulja. Legszívesebben levetném a saját bőrömet. Kinyújtja a kezét, hogy a fülem mögé tűrje a frufrumat, ahogy mindig is szokta. De én elhátrálok. Nem szándékosan. Vagy talán mégis. Nem tudom, csak azt, hogy ezzel a lelkébe gázoltam. Kinyitom a számat, bocsánatot kérnék, mégis ez szalad ki belőlem:

– Túl meleg van itt. Kimegyek.

– Ó, hát jó – dünnyögi lassan, zavartan.

Eliszkolok mellőle. Lekapom a kabátomat a hátsó ajtó melletti fogasról, felrántom a csizmámat, és kimegyek a hátsó udvarra. Lesöpröm a havat az egyik hintaágyról. Érzem, ahogy a zúzódásaim megdagadnak a hideg fa és a fémláncok érintésétől. Csak egy pillanatra szeretnék mozdulatlanul ülni, lélegezni, és próbálni megfejteni, hogyan fajulhattak idáig a dolgok. Kigondolni, hogy most mit kellene tennem.

Szorosan lehunyom a szemem, összefonom az ujjaimat, és bár tudom, hogy túl ritkán szoktam, imádkozni kezdek. Hevesebben imádkozom, mint valaha életemben. Hogy valahogy visszacsináljam ezt. Csak ébredjek fel, és újra ma reggel legyen, de úgy, hogy semmi sem történt az éjjel.

Emlékszem, hogy leültem mellé az asztalhoz. Monopolyztunk. Minden teljesen átlagos volt, semmi sem szokatlan. Tulajdonképpen kedvesen viselkedett velem. Mintha… mintha kedvelne. Úgy bánt velem, mintha több lennék Caelin kishúgánál. Mintha igazi ember lennék. Egy lány, nem csak egy gyerek. Boldogan bújtam be az ágyba. Körülötte forogtak a gondolataim, amikor lefeküdtem aludni. A következő emlékem azonban, hogy arra ébredek, rám mászik, a kezét a számra szorítja, és azt suttogja: kussolj, kussolj, kussolj, kussolj. Minden olyan gyorsan történik. Ha az egész csak egy álom lenne, amiből felébredhetnék, akkor még mindig biztonságban lennék az ágyamban. Annak sokkal több értelme lenne. És akkor semmi baj nem történhetne. Semmi sem lenne más. Csak az ágyamban feküdnék, és ott soha semmi rossz nem történhetne velem.

– Ébredj fel! – suttogom hangosan. Legalábbis azt hiszem. Jaj, csak ébredj fel. Ébredj már fel, Edy!

– Eden! – kiáltja egy hang.

Felpattan a szemem. A szívem a gyomrom mélyére süllyed, ahogy körülnézek. Mert nem az ágyamban vagyok. A hátsó udvaron ülök a hintán, ujjaim zsibbadtan, szorosan a fémláncok köré tekeredve.

– Mitől vagy így elvarázsolva? – ordítja a bátyám az ajtóból. – Itt szobrozok, és már vagy százszor szóltam.

Felém jön, léptei hosszúak, fürgék és biztosak, a friss hó ropog a talpa alatt. Kihúzom magam, kezemet az ölembe ejtem, igyekszem nem adni semmi jelet, nehogy megsejtse, mennyire rosszul érzem most magam a bőrömben.

– Szóval, Edy – kezdi leereszkedve a másik hintára –, hallom, haragszol rám.

Próbálok mosolyogni, próbálom a lehető legjobban utánozni önmagam.

– Hadd találjam ki, melyik kismadár csiripelte.

– Anya szerint azért, mert nem töltök veled elég időt… – Félmosolya elárulja, hogy félig hisz neki.

– Nem, nem erről van szó.

– Oké, akkor viszont nagyon furán viselkedsz. – A könyökével karon bök, majd mosolyogva hozzáteszi: – Még magadhoz képest is.

Talán itt az esélyem. Vajon Kevin tényleg megölne, ha elmondanám… képes lenne rá? Még az is lehet. Alaposan az értésemre adta, hogy megtehetné, ha akarná. Viszont most nincs itt. Caelin meg igen. Mellettem van, és megvéd.

– Caelin, kérlek, ne menj el holnap! – bukik ki a számon, és sürgető érzés kerít hatalmába. – Ne menj vissza az iskolába! Ne hagyj el, jó? Kérlek! – könyörgök kibuggyanni készülő könnyeimen keresztül.

– Tessék? – álmélkodik, szinte heherésző hangon. – Honnan jön ez az egész? Vissza kell mennem, Edy, nincs más választásom. Ezt te is tudod.

– De igen, van választásod. Ide is járhatnál iskolába, megkaptad azt az ösztöndíjat, emlékszel?

– De nem fogadtam el. – Szünetet tart, bizonytalanul pislog rám. – Nézd, nem tudom, mit akarsz, mit feleljek. Komolyan beszélsz?

– Csak nem akarom, hogy elmenj.

– Rendben, tegyük fel, hogy maradok. Na de gondolj bele, mi lesz a sulival? A tanév kellős közepén járok. Minden cuccom ott maradt. A barátnőm is. Az életem most már oda köt, Edy. Nem tudok csak úgy eldobni mindent, és hazaköltözni, hogy együtt lóghassunk, érted.

– Nem erre gondoltam. Ne beszélj úgy velem, mint egy gyerekkel – rebegem.

– Bocs, hogy ezt mondom, de még gyerek vagy. – Mosolyogva megveregeti a vállamat. – Különben is, mi lenne Kevinnel? Szobatársak vagyunk. Közös az autónk. Felezzük a rezsit, mindent. Lényegében egymásra vagyunk utalva, Edy. Felnőttdolgok. Tudod?

– Én is függök tőled, és szükségem van rád.

– Mióta? – kérdez vissza kacagva.

– Ez nem vicces. Az én bátyám vagy, nem Keviné! – Már-már kiabálok, a hangom megremeg.

– Jó, jó – forgatja a szemét. – Már fel is adtad az újévi fogadalmadat, hogy egy kis humorérzéket szerezz? – Feltápászkodik, mintha a beszélgetés véget is érne, csak mert elmondta, amit akart. – Gyere, menjünk be! – A kezét nyújtja. A talpam belesüpped a hóba. A lábam magától elindul utána, ahogy mindig. A kezem az övé felé nyúl. Ám amikor az ujjaim épp elérnék a tenyerét, valami elpattan bennem. Fizikailag megtörik. Ha a testem egy gép lenne, akkor a fogaskerekek egyszerűen leállnának, az izmaim zárlatot kapnának, és megtiltanák a testemnek, hogy újabb mozdulatot tegyen.

– Nem – jelentem ki határozottan. A hangom mintha valaki máshoz tartozna.

Ő csak áll és néz. Zavartan, mert még soha életemben nem mondtam neki nemet. Egyik lábáról a másikra helyezi a súlyát, kissé félrebillenti a fejét, mint egy kutya. Mosolyra húzódó ajkán kifújja a levegőt, majd szólásra nyitja a száját. De nem hagyhatom, hogy kimondja azt az okoskodó megjegyzést, ami az agyában megfogant.

– Nem érted! – ordítanám a szavakat, ha nem zárulnának össze a fogaim.

– Mit nem értek? – kérdezi, a hangja egy oktávval magasabb a kelleténél, úgy pislog körbe-körbe, mintha lenne itt még valaki, akinek be kellene őt avatnia.

– Az én testvérem vagy. – Érzem, ahogy a szavak feltorlódnak a torkomban. – Nem Keviné!

– Ezt én is tudom. Mi a bajod?

Felállok, nem hagyhatom, hogy meglépjen, mielőtt megismeri az igazságot. Mielőtt elmondom neki a történteket.

– Ha tudod, akkor miért lebzsel mindig itt? Miért hozod magaddal folyton? Van saját családja! – A hangom megbicsaklik, nem bírom megállítani a könnyeim áradatát.

– Eddig nem problémáztál azon, hogy itt van. Sőt, inkább az ellenkezője. – A mondat visszhangként lóg a levegőben. Felnézek rá. Még a könnyeimen át is látom, hogy dühös.

– Hogy érted azt, hogy – megborzongok – épp az ellenkezője?

– Úgy értem, talán itt az ideje, hogy ejtsük ezt az egész kisiskolás-imádat dolgot. Egy ideig aranyos volt, Edy, talán mókás is, de már kezd unalmas lenni, nem gondolod? Láthatóan undok leszel tőle, vagy nem is tudom. Mintha nem is te lennél. – Aztán hozzáteszi, inkább magának: – Talán látnom kellett volna előre. Érdekes, mert vele is épp erről beszélgettünk.

– Micsoda? – zihálom, alig tudom hangosan kiejteni a szót. Nem hiszem el. Elképesztő, hogy tényleg megtette. Sikerült ellenem fordítania a bátyámat, a legeslegjobb barátomat, a szövetségesemet.

– Felejtsd el! – kiáltja, kezét a magasba emeli, úgy távolodik tőlem. Én pedig végignézhetem: egyre kisebb lesz, színesből fekete-fehérré változik, mint minden más. Egy darabig csak állok ott, próbálom kitalálni, hogyan kövessem, hogyan mozogjak; hogyan létezzek egy olyan világban, ahol Caelin már nem az én oldalamon áll.

Aznap este óvatosan becsukom a hálószobám ajtaját. Kilencven fokkal jobbra fordítom a zárat, majd olyan erősen rántom be a kilincset, ahogy csak tudom, csak hogy biztosra menjek. Majd megfordulok, és az ágyamra sandítok; tökéletesen bevetve, az ágynemű és a paplan is tiszta. Nem tudom, hogyan leszek képes egy újabb percet túlélni anélkül, hogy bevalljam valakinek a történteket. Előhúzom a zsebemből a telefonomat, és feltárcsázom Marát. De megtorpanok.

Felkapcsolom a mennyezeti és az íróasztali lámpát, majd előhúzom a hálózsákomat a szekrényem legfelső polcáról. Leterítem a padlóra, miközben igyekszem bármi másra gondolni, mint arra, miért nem vagyok képes rávenni magam, hogy az ágyamban aludjak. Félig lezuhanva, félig összeesve leheveredek a hálószobám padlójára. A fejemre húzom a párnámat, és úgy zokogok, hogy el sem tudom képzelni, hogyan fogom valaha is abbahagyni. Napoknak érződik. Addig sírok, amíg elapadnak a könnyeim, mintha mindet elhasználtam volna, mintha talán elpattantak volna az átkozott könnycsatornáim. Aztán már csak a hangokat adom ki: a zihálást, a szipogást. Úgy érzem, mintha menten elaludnék, és soha nem ébrednék fel újra – sőt, szinte remélem, hogy így lesz.

ELSŐ NAP A TÉLI SZÜNET UTÁN. És én nagyon igyekszem visszatérni a korábbi életemhez. Ami régen volt. Aki én voltam.

Ha létezik pokol, akkor olyan lehet, mint egy középiskolai menza.

Kilépek a sorból, és végigpásztázom az étkezdét Mara után kutatva. Végül kiszúrom: karjával a feje fölött hadonászik a zsibongó terem túloldalán. Sikerült helyet foglalnia nekünk az ablak melletti huzatos sarokban. Minden egyes lépésemet megzavarja valaki, vagy előttem téblábolnak, vagy mellettem ordibálnak, próbálják túlkiabálni a zajt, de csak a fejetlenséget fokozzák tovább.

– Hé! – kiáltja Mara, ahogy közeledem. – Stephen korán ideért, és lestoppolta nekünk az asztalt. – Szélesen mosolyog, ezt műveli egész álló nap, múlt hét óta, amikor levették a fogszabályzóját.

– Király – sikerül kinyögnöm. Azt az asztalt megkaparintani maga a főnyeremény. Itt nem vagyunk feltűnőek, sem könnyű célpontok, mint máskor. Mégis csak egy apró mosolyra futja tőlem Stephennek.

Stephen Reinheiser, más néven Hájfej, ő szerkeszti az évkönyvet, kedves, csendes srác, időnként velünk ül ebédnél. Nem nevezhető barátnak. Egy ismerős. Ő máshogy stréber, mint Mara meg én. Mi egyletekbe lépő, zenekari stréberek vagyunk. Ő meg egyszerűen nem passzol sehova. De ez nem számít, mert csendes egyetértés uralkodik köztünk. Középiskola óta ismerjük egymást. Tudjuk, hogy az anyukája meghalt hetedikes korunkban. Tudjuk, min ment keresztül, talán nálunk is nagyobb tragédiákon. Ezért vigyázunk egymásra. Vagyis akinek sikerül lecsapnia egy normális asztalra, megosztja a többiekkel, és nem kell megtárgyalnunk, ez miért fontos.

– Edy – fog bele Stephen a szokásos tétova stílusában –, ööö, lenne kedved együtt írni a töribeadandót Simmons órájára?

– Milyen beadandót?

– Amit ma adott fel. Tudod, kiosztotta a témaötleteket – emlékeztet. Egyáltalán nem rémlik. Biztos látszik is az arcomon, mert Stephen kinyitja a mappáját, mosolyogva elővesz egy lapot, és átcsúsztatja az asztalon. – Én erre gondoltam – bök a Kolumbusz: Hős vagy ellenség címre…

Lesandítok, és meg vagyok győződve róla, hogy most látom először a papírt.

– Á, oké. Persze. Jól hangzik. Kolumbusz.

Mara előhalássza a zsebtükrét, és milliomodszorra is megvizsgálja az új fogsorát, megszállottan végigfuttatva a nyelvét a sima felületen.

– Istenkém, mindenki ilyennek érzi a fogait? – tudakolja szórakozottan.

Mielőtt bármelyikünk válaszolhatna, egy egész flottányi kukoricahaltáp lövell az asztalunk felé. Mara felvisít:

– Pfuj! – Megrázza a haját, amiből kis sárga galacsinok hullanak a padlóra. Nézem, honnan érkezett a lövedék: a suli sportcsapatának szánalmas egyendzsekijében feszítő, másodéves srácok asztalától. A székükön előregörnyedve, hisztérikusan röhögnek Marán, aki kétségbeesetten fésülgeti hosszú tincseit az ujjával. Hangja szinte visszhangzik az agyamban:

– Van még? – Ránézek, de mintha minden távolról, lassított felvételben történne. Stephen leteszi a felvágottas szendvicsét a nejlonzacskóra, majd megköszörüli a torkát, mint aki tenni készül valamit. Aztán inkább csak leszegi a fejét, mintha úgy összpontosítana arra a rohadt kajára, hogy másra nem is képes gondolni.

– Lőszer élesítve! – hallom az üvöltést.

Épp időben kapom fel a fejem, így látom, hogy egyikük – pattanásos arcán hülye vigyorral – megcéloz, az olcsó, idomtalan fémkanállal rám akar lőni egy töltet zöldborsót. Mutatóujjával kissé hátrahúzza a kanál hegyét.

Valamiféle izzó, fehér fény villan fel a szemem előtt, és a szívem köré tapad, ami erre fékezhetetlen dobogásba kezd. Felpattanok a helyemről, mielőtt egyáltalán felfognám, hogyan mozdult meg a testem ilyen gyorsan az agyam jóváhagyása nélkül. Ragyafej szeme összeszűkül, úgy méreget, vigyora kiszélesedik asztaltársai éljenzése közepette. Elereszti az ujjával a kanalat, mintha a ravaszt húzná meg egy puskán. A borsó egyenesen mellkason talál, majd halk, tompa, lapos puffanásokkal a padlóra záporozik; esküszöm, hogy a többi zaj mellett is hallom.

A bolygó hirtelen megáll a keringésben; megdermed, egy pillanatra elhallgat, miközben a világ összes szempárja rám szegeződik, ahogy ott állok, pépes borsófoltokkal a pólóm elején. Aztán az idő újra előreszalad, a pillanatnak vége szakad. És a menzán kitör a hangzavar. A Föld halad tovább pályáján a Nap körül. Az egész helyiséget betöltő éljenzés, kiabálás és hahotázás elárasztja a testemet. Az agyam túlhevül. És én futásnak eredek, csak rohanok.

Kiviharzom az ebédlőből, és magamon érzem Mara tekintetét; tenyerét felfelé fordítja az agyzsibbasztó fényt árasztó neoncsövek felé, azt üzenve: Mit művelsz? Tudatában vagyok Stephen ide-oda villanó pillantásának: Mara, én és a szendvicse között. Tátott szájjal bámul. De én nem tudok megállni. Nem fordulhatok meg. Képtelen vagyok visszamenni oda. Soha többé. Kilépőcetli nélkül, engedély nélkül, az elmémben bármiféle összefüggő gondolat nélkül, azonkívül, hogy Húzd el a csíkot!, elhúzom a csíkot.

Végignyargalok a folyosón. Alig kapok levegőt, valami belülről kifelé fojtogat. Robotpilóta-üzemmódban repeszt végig a lábam a folyosón, majd fel a lépcsőn, egy helyet keresve – bármilyen zugot –, ahol csak úgy magam lehetek. Átfurakszom a könyvtár kétszárnyú ajtaján, és olyan érzés, mintha kiléptem volna a szabadba. Itt valahogy minden könnyebb, minden normálisabb tempóban halad, a szívem is lelassul vele együtt, ahogy a küszöbön ácsorgok. Csak néhány kölyök lézeng az egész könyvtárban. Senki sem néz fel rám.

A kölcsönzőpult mögötti ajtó kinyílik, és Miss Sullivan lép be, karjában egy köteg könyvvel. Melegen mosolyog rám.

– Szia! Mit tehetek érted? – érdeklődik, letéve a cókmókját a pultra.

Bújtass el, akarom mondani neki. Csak rejts el a világ szeme elől. És soha többé ne kelljen kilépnem azon az ajtón. De nem teszem. Nem mondok semmit. Nem megy.

– Gyere be! – tessékel előre. – Itt a jelenléti ív – közli egy írótáblát csúsztatva elém.

Fogom a tábla tetejére kötött zsinórról fityegő tollat. Olyan érzés, mintha pálcikát fognék az ujjaim között, remegő kézzel nyomom a tollat a papírra. Be kell írnunk a dátumot, az időt, a nevünket, és hogy honnan érkeztünk éppen. Minden egyes alkalommal, amikor a suli területén közlekedünk.

Miss Sullivan a firkát fürkészi, ami a nevem helyén áll.

– Mi is a neved? – kérdezi kedvesen.

– Eden – válaszolom halkan.

– És honnan jöttél, Eden? – Azt a rovatot üresen hagytam.

Szólásra nyitom a számat, de először nem jön ki rajta semmi. Újabb mosollyal néz fel rám.

– Ebédről. Nincs engedélyem, hogy itt legyek – vallom be, és úgy érzem magam, mint valami szökevény. Könnybe lábadt szemmel nézek rá az íróasztal fölött.

– Semmi baj, Eden – mondja lágyan.

Az ujjammal megtörlöm a szememet.

– Tudod, mit, ezen könnyen segíthetek – biccent a pólómon éktelenkedő zöld foltokra. – Gyere be az irodámba!

Belöki a pult melletti félajtót, és betessékel.

– Foglalj helyet!

Becsukja az ajtót, majd az egyik íróasztalfiókjából előhúz egy maréknyi tollat, ceruzát és szövegkiemelőt. Az irodája világos és meleg. A sarokban álló asztal különböző növényektől roskadozik. A falon poszterek a könyvekről meg a könyvtárosokról, és egy nagy OLVASS! feliratú plakát, amin az elnök mosolyogva tart egy kötetet a kezében. Az egyik poszter azt hirdeti: „EGY SZOBA KÖNYV NÉLKÜL OLYAN, MINT A TEST LÉLEK NÉLKÜL.” – CICERO.

– Áhá. Meg is van! – Átnyújt egy folteltávolító tollat. – Mindig kéznél tartom, mivel elég ügyetlen vagyok, és állandóan magamra borítok dolgokat. – Mosolyogva figyeli, ahogy a szivacsos filctoll hegyét a pólómon éktelenkedő foltokra nyomkodom.

– Kérem, ne küldjön vissza oda! – esdeklem. Túlzottan kétségbeesett és kimerült vagyok ahhoz, hogy megpróbáljak úgy tenni, mintha nem lennék kétségbeesett és kimerült. – Esetleg mostantól önkénteskedhetnék itt ebédidőben? Mit gondol?

– Bárcsak igent mondhatnék, Eden. – Szemöldökét ráncolva szünetet tart. – De sajnos már betelt az önkénteslétszámunk erre az órára. Viszont azt hiszem, remekül be tudnál itt illeszkedni, tényleg. Van más időpont, ami érdekelne, esetleg a tanulószoba alatt?

– Egészen biztos benne, hogy nincs hely? Mert én már tényleg nem tudok a menzán maradni. – A szemem ismét szúrni kezd, és könnybe lábad.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Ez… személyes, azt hiszem. – Az igazság az, hogy megalázó. Annyira megalázó továbbra is az ebédlőbe járni, hogy bujkálnom kell, mégis megdobálnak kajával, és nem tehetek ellene semmit, a barátaim pedig félnek kiállni értem, még önmagukért is. Különösen most, hogy rám támadtak a saját otthonomban, a saját ágyamban, és még ott sem vagyok képes kiállni magamért, az egyetlen helyen, ahol elvileg biztonságban kellene lennem. Szóval ezért személyes. És az olyan kérdésekre, mint a „miért”, nem lehet igazán felelni, akkor nem, amikor ez a nő ilyen kedvesen néz, választ várva, amiből kitalálhatná, hogyan segítsen. De mivel nincs mit tenni, megköszörülöm a torkom, és megismétlem: – Szóval személyes.

– Értem. – Lepillant, és szomorúan elmosolyodik. Nem tudom, vajon tényleg érti-e, vagy csak úgy mondja, mert ez a szavajárása.

Épp, amikor felállnék és távozni készülnék, valami átfut az arcán. Úgy néz rám, mintha mégis fontolgatná a dolgot, mintha megsajnálna.

– Nos, van egy másik ötletem, az utóbbi időben foglalkoztat, és talán érdekelne téged.

Közelebb húzódom hozzá, kis híján leesem a székről.

– Régóta fontolgatom, hogy megpróbálok összehozni egy diákcsoportot, egy könyvklubot, ami ebédidőben ülne össze. Bárki tagja lehet, akit érdekel egy kis tanórán kívüli olvasás. Olyasmi lenne, mint egy kötetlen beszélgetőcsoport. Hogy hangzik, szívesen benne lennél?

– Igen! Határozottan, igen, igen. Imádom a könyveket! – Majd kissé higgadtabban hozzáteszem: – Úgy értem, imádok olvasni, és szerintem egy könyvklub, izé, nagyszerű lenne. – Kényszerítenem kell a számat, hogy fejezze be a locsogást.

– Hát ez kiváló. Na, az iskolai szabályzat szerint minimum hat tagból áll egy hivatalos klub. Mindenekelőtt tehát: ismersz még valakit, akit szerinted érdekelhet?

– Igen, azt hiszem, talán két embert… egyet biztosan.

– Kezdetnek nem rossz. Ha tényleg szeretnéd, akkor egy kicsit utána kell járnod, jó? Mert voltaképpen a szerepem kimerül abban, hogy én leszek a kari tanácsadó, a segítő, maga a csoport alapvetően a diákok irányítása alatt áll, a diákok szervezik. Ez a ti csoportotok, nem az enyém. Érthető ez így?

– Igen, persze. Akkor mit kellene tennem, hogy ez megvalósuljon?

– Kezdhetnéd azzal, hogy szórólapokat készítesz, és szétosztod az iskolában. Hogy lássuk, összejön-e elég ember, akit érdekel.

– Ez menni fog. Akár most rögtön el is kezdhetem!

Visszafogottan nevet.

– Nem kell most azonnal, bár értékelem a lelkesedést. Itt igazán semmi sem kötelező. Bőven van rá időd, hogy átgondold.

– Tényleg szeretném.

– Oké. Akkor legyen! Elintézem a papírmunkát ma délután, hm?

– Nagyszerű! – sikkantom cérnavékony, remegő hangon, leküzdve a késztetést, hogy átugorjam az íróasztalt, és a nyakába boruljak. – Ez tényleg nagyszerűen hangzik!

Még ott helyben elkészítem a szórólapot, és a nap végére már az épület falait is kitapétázom velük.

SZOMBAT DÉLELŐTT pontban tízkor megszólal az ajtócsengő. A szobámból kiáltok le:

– Majd én nyitom –, de anya megelőz. Épp akkor érek a nappaliba, amikor kitárja az ajtót.

– Jó reggelt, biztos te vagy Stephen! Gyere be gyorsan az esőről!

– Köszönöm, Mrs. McCrorey – feleli a fiú, majd óvatosan belép, összecsöpögtetve a padlót. Tudom, hogy anya ettől titokban kiborul.

Megkövülten figyelem, ahogy Stephen Reinheiser átadja anyámnak az esőkabátját és az esernyőjét. Nézem, ahogy ez a személy, aki egészen sajátos módon ismer engem, átlépi a kimondatlan határvonalat, és ezáltal valami teljesen eltérő oldalról kezd megismerni.

– Hagyd csak ott az ajtóban a cipődet – kéri anya, mivel látni akarja, hogy a vendégünk valóban leveszi a vizes cipőjét, mielőtt a szőnyegre merészkedne. Ez egy cipőtlen ház, ahová most belép. Zokniban ácsorog a nappaliban, feszengve, és rádöbbenek, hogy neki is vannak határvonalai.

– Szia, Stephen – köszönök végül, mosolyt erőltetve az arcomra. Visszamosolyog, láthatóan megkönnyebbül, hogy lát. – Izé, gyere be! Gondoltam, írhatnánk az asztalnál.

– Ahogy akarod – motyogja, és követ az étkezőbe.

Leülünk, elővesz egy jegyzetfüzetet a hátizsákjából. Megigazítom a rakás könyvtári Kolumbusz-könyvet.

– Na és, min ügyködünk, Minnie? – veti oda apa túl hangosan. Váratlanul bukkan fel a konyhából az étkezőbe vezető ajtóban, kezében egy bögre gőzölgő kávéval. Stephen felugrik, nem csak megfordul a székében, hogy felnézzen apámra.

– Apa, ő Stephen. Stephen, az apukám. Töribeadandót írunk Kolumbuszról.

Némán könyörgök neki, hogy fogja vissza magát. A szüleim olyan nagy ügyet csináltak abból, hogy egy fiú jön hozzám. Mielőtt megérkezett volna, közöltem velük, hogy ez nem olyan. Nem is gondolok úgy Stephenre. Nem hiszem, hogy valaha is úgy gondolnék bárkire is.

Ekkor Stephen hozzáteszi:

– Hős vagy gonosztevő.

– Hmm. Oké – dörmögi apa, majd rám vigyorog, mielőtt visszaballagna a nappaliba.

– Ki az a Minnie? – súgja oda Stephen.

– Ne is kérdezd! – motyogom a szememet forgatva.

– Szóval mostantól nem jössz ebédelni? – viszi fel a hangját, mintha kérdezné. – Sajnálom.

– Mit?

– Ami hétfőn történt. A menzán. Bárcsak mondtam volna valamit. Mondanom kellett volna valamit. Gyűlölöm azokat a srácokat… barmok.

Megvonom a vállamat.

– Mara mondta a könyvklubos dolgot?

Bólint.

– Benne vagy? Emberek kellenek, akik eljönnének. Legalább hat. Miss Sullivan tök rendes. Egész héten megengedte, hogy a könyvtárban maradjak. – Próbálom menőbbnek feltüntetni az ügyet, mint amilyen valójában. – Szerintem ő érti, tudod?

– Mit ért?

– Hát tudod, csak úgy, a dolgok működését. Hogy vannak ezek a hülye klikkek, meg a szabályok, amiket vakon követnünk kell, bár semmi értelmük. Szóval ezt az egészet, érted? – Leállítom magam, mert néha megfeledkezem róla, hogy valójában nem kellene ilyesmiről beszélnünk. Egyszerűen el kellene fogadnunk. Elhinni, hogy velünk van a baj. És úgy kellene kezelnünk, mintha a mi problémánk lenne, még ha nem is az.

Stephen ennek ellenére fura ábrázattal bámul rám.

– Mármint, te megérted, ugye? – szegezem neki a kérdést. Hogy lehet az, hogy nem érti?, gondolom magamban. Mármint, csak rá kell nézni. Totál stréber. Túlsúlyos. Nincsenek barátai.

– I-gen – tagolja lassan. – Igen, értem. De még senki sem mondta ezt így ki, azt hiszem. – Így még sosem nézett rám, mintha valami nagy titkot árultam volna el önmagáról, amit még csak nem is sejtett.

– Hát, azért fontold meg… a könyvklubot. – Elhallgatok, nagy levegőt veszek. – Akkor Kolumbusz?

– Igen – dünnyögi szórakozottan.

– Szóval, mi a véleményed? – Megpróbálom a beszélgetést a feladatunkra terelni, és el ettől a kockázatos őszinteségtől. – Hős vagy ellenség?

– Nem is tudom – feleli Stephen, de gondolatban még mindig valahol máshol jár. – Olvastam a neten, hogy mindenféle emberek érkeztek ide Kolumbusz előtt. Vagyis na, az amerikai őslakosok nyilván mindig is itt voltak. De a vikingek is például. Aztán Afrikából, sőt még Kínából is előbb jöttek ide bevándorlók.

– Igen, ezt én is olvastam.

– Kolumbusz kábé az utolsó volt, aki felfedezte Amerikát, nagyon nem az első – folytatja nevetve.

– Igen – bólogatok. – Én meg átböngésztem ezeket a könyvtári könyveket. – Kinyitom az egyiket, és átcsúsztatom neki az asztalon. – Tudtad, hogy embereket rabolt, aztán levágta a fülüket, az orrukat vagy valami mást, és visszaküldte a testrészeket a falujukba, hogy példát statuáljon? – Rámutatok az egyik illusztrációra. – Gyakorlatilag bármit elvettek, amit csak akartak.

Stephen elolvassa a bekezdést.

– Pontosan: élelem, arany… rabszolgák… nemi erőszak… – Összerezzenek a kifejezés hallatán, de Stephen folytatja az olvasást. – Francba, eszerint azt parancsolták nekik, hogy arannyal térjenek vissza, ami lehetetlen küldetés volna bárkinek is, így aztán ha nem sikerült, levágták a kezüket, hogy elvérezzenek! És amikor elmenekültek, kutyákat küldtek rájuk, hogy levadásszák őket, majd élve elégették mindet! Beteges – dörmögi végre rám emelve a tekintetét.

– Azt hiszem, meg is van a véleményünk: ellenség, ugye?

– Igen, ellenség – ért egyet. – Miért kezdtük el egyáltalán ünnepelni a Kolumbusz-napot? – vigyorodik el. – Be kellene szüntetni.

– Ez igaz. Attól, hogy valakit mindig is hihetetlen embernek, hősnek látnak, még nem biztos, hogy az is. Vagy hogy ő tényleg az az ember – hadarom.

Stephen bólogat.

– Úgy van.

– Lehet, hogy valójában egy szörnyű alak. És csak arról van szó, hogy senki sem akarja olyannak látni, amilyen valójában. Mindenki inkább elhinné a hazugságait, és figyelmen kívül hagyná a sok kárt, amit okozott. Nem igazságos, hogy az emberek megússzák ezeket a borzalmakat, és nem kell megfizetniük a következményekért. Mindenkit meghagynak abban a hitben, hogy… – Elhallgatok, mert alig kapok levegőt. Stephen zavart ábrázatára nézve ráeszmélek, hogy valószínűleg nem csak Kolumbuszról beszélek.

– Igen – ismétli meg –, én… tudom, teljesen egyetértek.

– Helyes, helyes.

– Hé, tudod, mit kellene tennünk? – kérdezi felcsillanó szemmel. – Csinálhatnánk, mondjuk, körözöttbűnöző-plakátokat Kolumbusznak és azoknak a csávóknak. És például felsorolhatnánk a bűneiket meg hasonlókat. – Elmosolyodik. – Mit gondolsz?

Visszamosolygok.

– Ez tetszik.

EBÉDSZÜNET KÖNYVKLUB. Én neveztem el. Jövő héten lesz az első találkozó. A kajászacskóinkat a könyvtár végében álló asztalhoz visszük, az elavult lexikonok mellé, amelyeket soha senki nem használ. Mara, Stephen, két elsős lány, meg én. Egyikük nagyjából tízévesnek néz ki, az év elején iratkozott át egy katolikus iskolából. Úgy öltözködik, mintha még mindig oda járna: állandóan kikeményített blúzban flangál szúrós pulóverrel, kínosan hosszú szoknyában. A másik lány a haját rágja. Annyira elvarázsoltnak tűnik, hogy nem vagyok biztos benne, egyáltalán tudja, miért vagyunk itt.

– Egy ember még hiányzik – jelentem be, remélve, hogy ez nem ront el mindent.

Miss Sullivan úgy néz rám, mintha ő is ugyanolyan jól tudná, mint én, hogy ez itt gyakorlatilag mindennek a legalja. Aztán az órára emeli a tekintetét. A percmutató az egyesre kattan.

– Még van idő – mondja, olvasva a gondolataimban. – Különben is, nem gond, ha nem lesz meg mind a hat ember az első napon.

Ebben a szent pillanatban egy srác lép az asztalhoz, akit még sosem láttam. Elég szigorú külsejű alak, sovány, sápadt bőrű, éjfekete hajában kék csíkokkal, amik illenek világoskék szeméhez. Menő, vastag keretes szemüveget visel, két ezüstkarika csillan az alsó ajka mellett.

– Hűha – súgja oda Mara fülig elvigyorodva.

– Mi? – suttogom vissza.

– Csak… hűha – ismétli meg, le sem véve a szemét a fiúról.

– Cameron! – üdvözli Miss Sullivan. – Nagyon örülök, hogy úgy döntöttél, csatlakozol hozzánk.

– Ó. – A fiú kihúzza a Stephen melletti széket. – Mármint, igen. Sziasztok!

– Rendben – fog bele Miss Sullivan, láthatóan felbátorodva az új jövevényünk érkezésén. – Vágjunk bele! Arra gondoltam, talán körbemehetnénk, mindenki bemutatkozhatna, mesélhetne egy kicsit a többieknek az érdeklődési köréről, és arról, miért van itt. Kezdem én. Miss Sullivan vagyok, ami nem újdonság – nevet. – Én vagyok itt a könyvtáros. De amikor épp nem itt időzöm, akkor egy valós személy vagyok, hiszitek vagy sem. Sok időt töltök önkéntes munkával az állatmenhelyen, mentett kutyákat nevelek, amíg örökbefogadásra várnak. Ami pedig ezt a könyvklubot illeti, ahogy Edennek már említettem, ez a ti klubotok, ezért szeretném, ha mindannyian részt vállalnátok a kialakításában. Szerintem ez egy remek lehetőség lesz arra, hogy szórakozásból olvassunk, a szokásos tantermi kereteken kívül, eszmecseréket és vitákat folytathassunk, olyan témákról beszélgethessünk, amelyekkel órákon általában nem foglalkoztok.

Felém int a kezével, mintha azt üzenné: te jössz. Kicsit mélyebbre süllyedek a bőrömben.

– Eden vagyok… mármint Edy. Vagy Eden. Hát, azt hiszem, csak szeretek olvasni – vonom meg a vállamat. – És úgy gondoltam, ez a könyvklub jó ötlet – motyogom. Miss Sullivan bátorítóan bólint. Utálom magam. Marára sandítok, némán könyörgök neki, hogy legyen olyan szíves, és szakítson félbe, kezdjen el beszélni, mindegy, mit mond.

– A nevem Mara – csicsergi bűbájosan, mindannyiunkra villantva új mosolyát. – Elsős vagyok. Érdekel a zene, játszom a zenekarban. Szeretem az állatokat – teszi még hozzá lenyűgöző természetességgel. Nekem miért nem jutott eszembe semmi ilyesmi? Én is játszom a zenekarban. Az állatokat is szeretem… sőt, imádom őket. – Azonkívül? Tényleg úgy gondolom, hogy ez remek módja lesz az ebédidőnk eltöltésének, ráadásul sokkal szebb és csendesebb, mint a menza. – Kis kuncogással toldja meg a mondandóját, mire mindenki visszamosolyog rá. Különösen az új srác. Mara belerúg a lábamba az asztal alatt, mintha azt üzenné: Te is látod?

– Ez nagyszerű, Mara… tudod, az állatmenhelyen mindig jól jönne több önkéntes – fordul felé Miss Sullivan mosolyogva. És őszintén csodálkozom, az emberek hogyan válhatnak ilyen normálissá. Egyszerűen tudják, mit kell mondaniuk és tenniük, csak úgy maguktól.

– Cameron vagyok – szól az új fiú, átugorva a két másik lányt. – Új vagyok itt. Érdekel a művészet. És a zene – teszi hozzá Marára mosolyogva. – Olvasni is szeretek. – Elszakítja a tekintetét Maráról, hogy egyenesen a szemembe nézhessen. – Meg a kutyákat – irányítja mosolyát Miss Sullivanre.

A nő viszonozza, mintha a fiú komolyan gondolná.

– Stephen vagyok – motyogja Stephen. – Amikor Edy mesélt nekem erről, azt gondoltam, jobban hangzik, mint az ebéd a menzán. Ó, és én is szeretem a művészetet – teszi hozzá Cameronra pislogva. – Mármint a fényképészetet. Az évkönyvet szerkesztem.

– Király, haver – villantja rá azt a mosolyát Cameron. Új Srác az én felségterületemre lépett – először Marával, aztán Miss Sullivannel, most meg Stephennel. És rám is mosolyogni próbál majd, mintha jó fej lenne.

Rajtakap, hogy bámulom, igyekszem kitalálni, miféle játékot játszik. Nem tudom, mi lehet az arcomra írva, de a mosolya kicsit elhalványul, a tekintete is megkeményedik, mintha azt próbálná kideríteni, miért próbálom kiismerni. Valami azt súgja, hogy figyelnem kellene a másik két lány szavaira, de nem megy.

– Köszönöm a bemutatkozást, ez nagyszerű. Tehát, azt hiszem, ezen a találkozón az a feladatunk, hogy kialakítsunk némi rendszert – szűrődik be Miss Sullivan hangja az agyam ködén keresztül. Cameronra irányítja a figyelmét, én pedig követem a példáját. – Mi hangzik észszerűnek számotokra? Két könyv havonta? Egy? Három? Nem is tudom. Megszavazhatjuk, melyik könyveket szeretnénk közösen elolvasni. Önállóan olvasunk, aztán ebédidőben megtárgyaljuk az élményeket. Vélemény?

– Havi kettő jól hangzik – vágja rá Cameron, éppen mielőtt én is ugyanezt felelném.

– Igen, a kettő belefér – ért egyet Mara, a szemében furcsa csillogással.

– Miért nem három? – kérdezi Katolikus Kiscsaj.

– Nem tudom, lesz-e időm három extra könyvre, a rendes iskolai elfoglaltságok meg minden más mellett – bizonytalankodik Stephen, körbekémlelve az asztal körül némi támogatásért.

– Egyetértek – közlöm határozottan, csak hogy legyen mit mondanom. Stephen rám mosolyog. Végül is támogatott engem a Kolumbusz-ügyben.

– Rendben. A többség dönt. Havi két könyv lesz! – állapítja meg Miss Sullivan.

– Edy, ez a könyvdolog a legjobb ötlet tőled, amit valaha is kitaláltál! – sikkant fel Mara, amint átlépjük a külvilág küszöbét, az iskolából hazafelé menet. – Az a srác annyira menő.

– Úgy érted, a kék hajú, piercinges? – kérdezem hitetlenkedve.

– Nem kék. Fekete, pár kék csíkkal. Ez észbontó… ő észbontó.

Aha, tátogom némán.

– A dolgok hamarosan jóra fordulnak, Edy, érzem – dünnyögi, és összekulcsolja a kezét.