Lee Child

MEGÉRTE MEGHALNI

Lee Child

MEGÉRTE
MEGHALNI

Második, javított kiadás

A mű eredeti címe

Worth Dying for

Copyright © Lee Child 2010

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

BODNÁR ZOLTÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 542 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lányomnak, Ruthnak

1. fejezet

Eldridge Tyler épp egy hosszú, nyílegyenes, kétsávos nebraskai országúton haladt, amikor megcsörrent a mobiltelefonja. Késő délután volt. Az unokájával tartott hazafelé, akivel cipőt vásároltak. Silverado kisteherautója piszkosszürke volt, mint az egynapos újságpapír. A kislány a keskeny hátsó ülésen feküdt, de nem aludt. Felhúzta a térdét, és a lábával a feje fölött kalimpálva csodálta új, óriási fehér edzőcipőjét. Közben fura kis hangokat hallatott. Nyolcéves volt. Tyler úgy gondolta, kissé későn érő gyerek.

Tyler telefonja meglehetősen egyszerű készülék volt, de azért a különböző hívásokat más-más hanggal jelezte. A legtöbb számhoz az eredeti, gyári beállítású csengőhang tartozott, négy szám azonban halkan, de sürgetően jelzett, ezek hangja valahol félúton volt egy tűzoltóautó szirénája és egy tengeralattjáró merülésre figyelmeztető kürtjele között. Ez a csengőhang szólalt meg most, késő délután, a hosszú, nyílegyenes, kétsávos nebraskai országúton, tizenöt kilométerre délre az outlettől, és harminc kilométerre északra az otthonától. Kitapogatta a műszerfal tetején heverő telefont, lenyomta a zöld gombot, a füléhez emelte, és beleszólt:

– Igen!

– Lehetséges, hogy szükségünk lesz rád – szólalt meg egy hang.

– Rám? – kérdezte Tyler.

– Rád meg a puskádra. Ahogy a múltkor is.

– Csak lehetséges?

– Egyelőre ez még csak óvintézkedés.

– Miért, mi történt?

– Egy fickó szaglászik errefelé.

– Kiderített valamit?

– Azt nehéz lenne megmondani.

– Mennyit tud?

– Egy-két dolgot, de még nem mindent.

– Ki az?

– Senki. Egy idegen. Csak egy pasas. Olyan dolgokba ütötte bele az orrát, amelyekbe nem kellett volna. Úgy gondoljuk, a seregben szolgált, katonai rendőr volt. Lehet, hogy még nem veszett ki belőle a zsaruösztön.

– Mikor szolgált a seregben?

– Az ősidőkben.

– Vannak kapcsolatai?

– Semmi olyan, amiről tudnánk. Senkinek sem fog hiányozni. Egy csavargó. Úgy fújta ide a szél, mint egy ördögszekeret. De nem ártana, ha ugyanúgy el is fújná.

– Hogy néz ki?

– Nagydarab fickó – kezdte a hang. – Legalább százkilencvenöt centi, talán százhuszonöt kiló. Amikor utoljára látták, egy bő szabású, régi barna kabátot és kötött sapkát viselt. Furcsán jár, mintha merevek lennének az izmai. Mintha minden tagja fájna.

– Oké – mondta Tyler. – Szóval, mikor és hol csináljam?

– Azt akarjuk, hogy holnap egész nap figyeld a csűrt. Nem engedhetjük, hogy meglássa, most nem. Ha ma este nem kapjuk el, akkor végül rá fog jönni mindenre, és oda fog menni, hogy körülnézzen.

– Csak úgy besétál majd?

– Azt hiszi, csak négyen vagyunk. Nem tudja, hogy öten.

– Az jó.

– Ha észreveszed, lődd le.

– Meglesz.

– Ne téveszd el!

– Hát eltévesztettem valaha? – Tyler megszakította a vonalat, visszatette a telefont a műszerfalra, és tovább vezetett. A kislány új cipője ott kalimpált a visszapillantó tükörben. Előtte kopár téli szántóföldek, a háta mögött is csak kopár téli szántóföldek, balra sötétség, jobbra a lenyugvó nap.

A csűrt nagyon régen építették, amikor a Nebraskában folyó mezőgazdasági munkákhoz elegendőnek bizonyultak a közepes méretű, fából készült melléképületek is. A régi magtár funkcióját azóta hatalmas, fémlemezekből épült raktárak vették át, amelyeket gondos logisztikai tanulmányok által meghatározott, távoli helyeken állítottak fel. A régi csűr azonban megmaradt. A deszkák lassan megvetemedtek, és korhadásnak indultak, az épület megroggyant. Körülötte ősrégi aszfalt terült el, amely felpúposodott a téli fagytól, nyáron felrepedezett a tűző naptól, a repedésekben pedig vézna gyomok ütötték fel a fejüket. A csűr főbejárata egy vaspánttal összefogott, széles lécekből ácsolt tolóajtó volt. Eredetileg fémkerekeken csúszott egy vassínen, de az épület dőlése miatt már rég beragadt. Csak egy kicsi, hagyományos ajtón lehetett bejutni, amelyet a tolóajtóba vágtak a középvonaltól kissé balra. Valamivel alacsonyabb volt, mint egy felnőtt ember.

Eldridge Tyler ezt a kis ajtót tartotta szemmel a puskája célzókészülékén keresztül. Egy órával ezelőtt foglalta el a leshelyét, még jóval pirkadat előtt, mert az óvatosság így diktálta. Türelmes ember volt, alapos és aprólékos. Lehajtott a kisteherautóval az útról, és követte a sötétben a kanyargós traktornyomokat, aztán beállt egy ősrégi, elöl nyitott fészerbe, amelyet régen arra használtak, hogy megvédjék az esőtől a jutazsákokban tárolt műtrágyát. A föld kőkeményre fagyott, nem vertek fel port a kerekek, és nyomot sem hagytak. Leállította a motort, a fészer elejéhez sétált, és lábszárközép-magasságban kifeszített egy vékony, fekete elektromos kábelt.

Aztán visszasétált az autójához, felmászott a csomagtartóra, onnan fellépett a kocsi tetejére, és feltette a puskáját meg a vászontáskáját a fészer csúcsos teteje alá épített kis szénapadlásra. Aztán felhúzódzkodott, előbbre kúszott a falig, és meglazította a szellőzőnyílás egyik lemezét. Amint kivilágosodik, innen tisztán fogja látni a pontosan százhúsz méternyire északra álló csűrt. Semmit sem bízott a véletlenre. Sok évvel ezelőtt már felderítette ezt a helyet, még az első alkalommal, amikor a barátai segítséget kértek tőle, és jó alaposan felkészült. Már akkor beverte a szögeket, ahová most a kábelt kifeszítette, lemérte a távolságot a csűrig, és kilazította a szellőzőzsalukat. Most ismét kényelmesen elhelyezkedett a kis szénapadláson, amennyire tudta, összehúzta magán a kabátot, és várta, hogy felkeljen a nap. Végül felbukkant a sápadt, halvány napkorong.

Grand Alaskan puskáját az amerikai Arnold Arms cég gyártotta. Hatvanöt centi hosszú csövéből .338-as Magnum golyó repült ki, a tus pedig a legkitűnőbb angol diófából készült. Hétezer dolláros darab volt, szinte bármilyen négylábú ellen jól bevált, kétlábúak ellen pedig még a jónál is jobban. A hagyományos célkereszttel ellátott, kilencszáz dolláros Ultravid célzókészüléket a Leica gyártotta. Tyler kétharmadra állította be a nagyítást, így egy körülbelül három méter átmérőjű, kör alakú területet látott be. A bágyadt reggeli nap még alacsonyan járt keleten, és a lágy, szürkés fénysugarak majdnem párhuzamosan érték a szunnyadó földeket. Később egy kicsit majd feljebb emelkedik a nap, és dél felé halad, aztán ereszkedni kezd nyugaton, ami jó, mert azt jelenti, hogy a barna kabátot viselő célpont a nap folyamán végig élesen ki fog rajzolódni a kopottas faépület előtt.

Tyler abból a feltételezésből indult ki, hogy a legtöbb ember jobbkezes, tehát a célpont az ajtó közepétől kissé balra fog állni, amikor kinyújtja a jobb kezét, hogy elérje a kilincset. Továbbá úgy gondolta, ha valakinek az egész teste merev és fáj, az közelebb áll az ajtóhoz, hogy minél kevésbé kelljen kinyújtóznia. Az ajtó alig egy méter nyolcvan centi magas, de mivel a tolóajtóba vágták bele, az alsó széle úgy huszonöt centivel a talaj fölött volt. Egy százkilencvenöt centi magas férfi feje nagyjából száznyolcvanöt centire lesz a talajtól, vagyis ha egy függőleges tengelyen nézzük, akkor a tökéletes célpont úgy tizenöt centivel a kis ajtó teteje alá esik. Egy nagyjából százhuszonöt kilós embernek nyilván a válla is széles, így abban pillanatban, amikor megpróbálja kinyitni az ajtót, a koponyájának a közepe negyven centivel balra fog esni a jobb kezétől, vagyis ha vízszintesen nézzük, akkor az ajtó bal szélétől úgy tizenöt centire kell célozni.

Tizenöt centi felülről, tizenöt centi a bal szélétől. Tyler hátranyúlt, és kivett a táskájából két csomag rizst. Most szerezte be a boltból, mindegyik csomag két és fél kilót nyomott. A puska alá tette őket, jól belenyomta és megtámasztotta a finom diófa tust. Elhelyezkedett mögötte, megint belenézett a célzókészülékbe, majd az ajtó bal felső sarkába irányította a célkeresztet, aztán egy kicsivel lejjebb és jobbra. Finoman a ravaszra helyezte az ujját, vett egy nagy levegőt, aztán kifújta. Odalent a kisteherautó halk kattanásokkal hűlt, a benzin és a kipufogógáz szaga felszállt, és egybevegyült a por meg a régi fa halott szagával. Odakint a nap tovább emelkedett az égbolton, és a fénye egyre erősödött. A levegő párás volt, súlyos, hideg és sűrű – olyan levegő, amikor még a baseball-labdát is nehéz elhajítani, olyan levegő, amely körbeöleli a puskagolyót, és gondoskodik arról, hogy ne térjen le az útvonaláról.

Tyler várt. Tudta, hogy talán egész nap várnia kell, és most már fel is készült rá. Türelmes ember volt. Az üres órákat arra használta fel, hogy magában előre elképzelte az események lehetséges sorrendjét. Elképzelte, ahogy a barna kabátos, nagydarab fickó belép a puska elé, megtorpan, mozdulatlanul áll, hátat fordít, és a kilincsre teszi a kezét.

Százhúsz méter.

Egyetlen, nagy sebességű golyó.

Az út vége.

2. fejezet

A barna kabátos, nagydarab fickót Jack Reachernek hívták. Az út hat kilométerrel odébb kezdődött a számára, az este közepe táján, amikor megcsörrent a telefon egy motel bárjában. A motel egy útkereszteződésben állt. Stoppal került ide, a sofőr itt tette ki, mert másfelé vitt az útja, mint amerre Reacher akart menni. A motelen kívül az egész környék néptelen volt. Úgy negyven-ötven évvel ezelőtt építhették, még a gazdasági fellendülés derűlátó időszakában. Nagy lehetőségeket várhattak ezen a helyen. Csakhogy a nagy lehetőségek nyilvánvalóan nem valósultak meg, vagy talán már eredetileg is csak vágyképek voltak. Az egyik sarkon egy elhagyatott, lerobbant benzinkút állt. A másikon egy üres betonalapzat, ahová talán egy nagyobbfajta üzletet vagy akár egy kisebb üzletsort terveztek, de soha nem épült rá semmi. A harmadik sarkon egy üres telek árválkodott.

A motel azonban még tartotta magát. Az épület roppant fantáziadús tervek szerint készült. Úgy festett, mint egy űrkolónia a Holdon vagy a Marson. Reacher gyerekkorában látott ilyeneket képregények rajzain. A főépület tökéletesen kör alakú volt, a teteje kupola. A főépület mögött több kisebb, szintén kör alakú, kupolás kabinszerűség sorakozott, ezekben kaptak helyet a szobák. Lusta ívben távolodtak a főépülettől, és egyre kisebbek lettek, hogy fokozzák a perspektivikus hatást. A központi irodához közelebb a nagyobb, családi szobák helyezkedtek el, távolabb a kisebb, egyszemélyesek. Az épület összes falát ezüstszínűre festették, az ajtókat és az ablakokat alumíniumkeretek emelték ki. A kupolák szélénél elrejtett neoncsövekből kísérteties kék fény áradt. Az épület körüli utakat szürke kaviccsal szórták fel, és szintén ezüstösre festett falécekkel szegélyezték. A motel előtt egy tábla állt, a póznát takaró furnérlemez három karcsú szárnyon nyugvó rakétára utalt. „Apollo Inn” – ez volt a motel neve.

Odabent a főépület szinte teljesen egyterű volt, csak egy kisebb részt kerítettek el leghátul irodának, és Reacher úgy tippelt, talán két mosdó kapott még helyet benne. Volt egy íves recepciós pult, és vele szemben, úgy harminc méterrel odébb, egy íves bárpult. Egy kis bárhelyiséget rendeztek be itt, tortaszelet alakú táncparkettel, vörös plüsshuzatú fotelekkel, a kis koktélasztalokon rojtos ernyőjű hangulatlámpákkal. A kupola belseje vörös neonfényben fürdött. Több helyről puha fények szűrődtek ki, mind vörös vagy rózsaszín. Könnyed zongoraszó hallatszott lágyan a rejtett hangszórókból. Az egész hely furcsa benyomást keltett, mintha a hatvanas évekbeli Las Vegas hangulatát akarták volna átültetni az űrbe.

A bár teljesen üres volt, csak egyvalaki ült a pultnál, egy férfi pedig mögötte állt. Reacher a recepciónál várt. A férfi a bárpult mögül odasietett, és amikor Reacher szobát kért, őszintén meglepettnek látszott, mintha a legritkább esetben fordulnának hozzá ilyen kéréssel. Gyorsan nekilátott a formaságok elintézésének, és harminc dollárért cserébe átadott egy kulcsot. Már igencsak középkorú volt, ötvenöt-hatvan is lehetett, nem volt túl magas, sem épp sovány, és sűrű haja olyan rézvörösre volt festve, amilyet Reacher eddig inkább csak bizonyos kort betöltött francia hölgyeknél látott. Eltette a harminc dollárt egy fiókba, és tüntetőleg bejegyzett valamit egy könyvbe. Valószínűleg az örököse lehetett azoknak az őrülteknek, akik ezt a helyet építették. Nyilván soha életében nem dolgozott máshol, és úgy sikerült valahogy megélnie, hogy egy személyben látta el az igazgató, a recepciós, a pultos, a gondnok és a szobalány feladatkörét. Becsukta a vendégkönyvet, betette egy másik fiókba, és visszaindult a bárba.

– Van kávéjuk? – kérdezte Reacher.

A férfi visszafordult.

– Persze – felelte mosolyogva, és némi elégedettség hallatszott a hangjában, mintha végre-valahára értelmet nyerne az egykori döntése, miszerint minden este megtölti a nagy kávéfőzőt. Reacher követte a neonfényben, és felült egy magas bárszékre, három hellyel odébb a másik vendégtől, egy negyven körüli férfitól, aki vastag tweed sportzakót viselt, bőr könyökvédő foltokkal. A pultra könyökölt, és védelmezően szorongatott a kezében egy jégkockákkal és borostyánszínű folyadékkal teli poharat. Talán a harmadikon vagy negyediken is túl volt már. Az arca enyhén verejtékezett. Úgy tűnt, meglehetősen elázott.

A vörös hajú moteltulajdonos kávét töltött egy porcelánbögrébe, amelyen a NASA logója díszelgett, és nagy büszkén odacsúsztatta a pulton. Lehet, hogy értékes antik darab volt a bögre.

– Tejszínt, cukrot? – kérdezte.

– Egyiket sem – felelte Reacher.

– Átutazóban van?

– Kelet felé szeretnék továbbmenni, amilyen hamar csak lehet.

– Mennyire keletre?

– A lehető legmesszebbre. Virginiába.

A férfi bölcsen bólintott.

– Akkor előbb dél felé kell indulnia, amíg el nem ér az autópályához.

– Így terveztem – értett egyet Reacher.

– Ma honnan indult?

– Északabbról.

– Autóval van?

– Stoppolok.

A férfi nem mondott többet, mert nem volt mit mondani. A pultosok szeretnek vidám dolgokról csevegni, de ezt a beszélgetést nem lehetett vidáman folytatni. Stoppolni a tél közepén, egy isten háta mögötti mellékúton, Amerika legritkábban lakott államában – hát ez nem lesz könnyű, de a férfi túl udvarias volt, hogy ezt ki is mondja. Reacher felemelte a bögrét, és próbálta egyenesen tartani. Nem járt sok sikerrel. Az ujja begyétől a bordájáig minden ínszalag és izom égett és fájt. A keze alig észrevehetően remegett, amitől kis koncentrikus hullámok keletkeztek a kávé felszínén. Erősen összpontosított, és a szájához emelte a bögrét. Nem sikerült valami simára a mozdulat, akadozott. A részeg fickó egy pillanatig figyelte, aztán elfordult. A forró kávé kissé állott volt, de azért volt benne koffein, és Reachernek igazából csak erre volt szüksége. A részeg fickó kortyolt a poharából, aztán letette az alátétre, és nyomorultul az italába bámult. Az ajka enyhén szétnyílt, kis nyálbuborék jelent meg a szája sarkában. Megint kortyolt egyet. Reacher is kortyolt a kávéból, most már lassabban. Senki sem szólalt meg. A részeg végzett az italával, a pultos újratöltötte a poharát. Jim Beam whiskey-t ivott, legalább tripla adagot. Reacher karjában kezdett alábbhagyni a fájdalom. A kávé minden bajt orvosol.

Ekkor megcsörrent a telefon.

Sőt, egyszerre kettő is. Egy telefonszám, két készülék – az egyik a recepcióspulton, a másik a bárpult mögötti polcon. A vörös hajú fickó nem tudott egyszerre ott lenni mindenütt. Felvette, és beleszólt:

– Apollo Inn, tessék! – Olyan büszkén és lelkesen mondta, mintha ez lenne a motel megnyitóestéjén beérkező első telefonhívás. Egy darabig hallgatott, aztán a mellkasához szorította a kagylót, és azt mondta: – Doki, magát keresik.

Reacher önkéntelenül is hátrapillantott az orvost keresve. Senki sem volt ott. A részeg fickó megszólalt:

– Ki keres?

– Mrs. Duncan.

– Mi baja van?

– Vérzik az orra, és nem akar elállni.

– Mondja neki azt, hogy nem vagyok itt.

A vörös hajú továbbította a hazugságot a telefonba, aztán letette a kagylót. A részeg válla előreesett, a feje lecsuklott – az arca így majdnem beleért a pohárba.

– Maga orvos? – kérdezte Reacher.

– Miért érdekli?

– Mrs. Duncan a betege?

– Technikailag igen.

– És csak így lerázza?

– Mi az, az etikai bizottságtól jött? Csak az orra vérzik.

– Az nem fog csak úgy magától elállni. Akár komoly baj is lehet belőle.

– Harminchárom éves és makkegészséges. Nincs magas vérnyomása, nincsenek keringési problémái. Nem használ drogokat. Nincs ok az aggodalomra. – A férfi felemelte a poharát. Kortyolt egyet, nyelt, megint kortyolt, megint nyelt.

– Férjnél van a nő? – kérdezte Reacher.

– Miért, attól vérezhet az orra?

– Néha... – felelte Reacher. – Katonai rendőr voltam. Időnként kihívtak minket a támaszponton kívülre is, ahol a nős tisztek szállásai voltak. A nők, akiket ver a férjük, sok fájdalomcsillapítót, általában aszpirint szednek. Az aszpirin felhígítja a vért, úgyhogy amikor legközelebb megint megütik őket, nem áll el a vérzés.

A részeg hallgatott.

A pultos elfordult.

– Mi az? Ez gyakran elő szokott fordulni?

A részeg megszólalt:

– Csak egy orrvérzés.

– Fél belekeveredni egy családi vitába?

Csönd. Senki sem szólalt meg.

– Lehetnek más sérülései is – tette hozzá Reacher –, amelyek nem látszanak. A maga betege.

Csönd lett.

Reacher folytatta:

– Egy orrvérzés ugyanolyan, mintha bárhol másutt vérezne. Ha nem áll el, akkor el fog ájulni. Mintha késsel szúrták volna meg. Ha egy kés állna ki a hátából, akkor nem hagyná, hogy csak úgy üljön ott, igaz?

Csönd lett. Senki sem szólalt meg.

– Nekem mindegy – vonta meg a vállát Reacher –, nem az én dolgom. Különben sem vennék magának semmi hasznát. Vezetni sem tudna odáig, bárhol lakik is a nő. De azért hívhatna valami segítséget.

A részeg tagadólag rázta a fejét.

– Nincs senki más. Van egy sürgősségi osztály majdnem száz kilométerre innen, de nem fognak mentőautót küldeni egy orrvérzés miatt.

Reacher megint belekortyolt a kávéjába. A részeg nem nyúlt a poharához.

– Persze nem tudnék odáig vezetni. De ha már ott lennék, boldogulnék. Jó orvos vagyok.

– Akkor bele sem merek gondolni, milyenek a rosszak.

– Tudom például, hogy magának mi a baja. Úgy értem, fizikailag. A mentális állapotához nem tudok hozzászólni.

– Hé, vigyázzon, hogy mit mond!

– Miért, különben mi lesz?

Reacher nem felelt.

– Csak egy orrvérzés – ismételte az orvos.

– Mit tenne? – kérdezte Reacher.

– Egy kis helyi érzéstelenítés. Betömném gézzel az orrüreget. A nyomástól is eláll a vérzés, akár szedett aszpirint, akár nem.

Reacher bólintott. Látott már ilyet a seregben.

– Akkor menjünk, doki. Majd én vezetek.

3. fejezet

Az orvos kissé bizonytalanul állt a lábán. A részegekre jellemző módon járt, úgy sétált a sík padlón, mintha domboldalon kapaszkodna felfelé. De azért sikerült kijutnia a parkolóba. A hideg levegő mellbe vágta, és átmenetileg kissé jobban tudott összpontosítani, legalábbis ahhoz eléggé, hogy megtalálja a kocsikulcsot. Sorra végigtapogatta a zsebeit, végül előhúzott egy nagy kulcscsomót egy kopottas, bőr kulcstartóval, amelyen megfakult aranybetűkkel a Duncan Fuvarozás felirat állt.

– Ugyanaz a Duncan? – kérdezte Reacher.

– Csak egy Duncan család van az egész megyében – felelte az orvos.

– És mindegyikük a betege?

– Csak a menyük. A fiú Denverbe jár. Szerintem az apja meg a nagybátyjai saját magukat kezelik különböző gyökerekkel és erdei bogyókkal.

A kocsi Subaru volt. Ez volt az egyetlen jármű a parkolóban. Aránylag újnak és aránylag tisztának tűnt. Reacher megkereste a távirányítót a kulcstartón, és kinyitotta az ajtót. Az orvos tüntetőleg elindult a sofőrülés felé, de aztán megadóan irányt változtatott. Reacher beszállt, hátrább tolta az ülést, aztán beindította a motort, és megkereste a fényszóró kapcsolóját.

– Dél felé forduljon – irányította az orvos.

Reacher köhögni kezdett.

– Próbáljon meg nem rám köhögni – jegyezte meg az orvos. – És a betegemre se.

Reacher úgy tette a kormányra a két kezét, mintha két hosszú bot végére erősített baseballkesztyűvel kellene megfognia valamit. Behajlította az ujjait, és jól megmarkolta a volánt, hogy kevésbé húzza a karja súlya a vállát. Kikanyarodott a parkolóból, és dél felé indult. Már teljesen besötétedett. Semmit sem látott, de tudta, a sík vidék minden irányban végtelen.

– Mit termesztenek errefelé? – kérdezte, csak hogy ébren tartsa az orvost.

– Természetesen kukoricát. Kukoricát, és még kukoricát. Rengeteg kukoricát. Annyi kukoricát, hogy az ember ép ésszel ki sem bírja a látványát.

– Maga itt született?

– Idahóból jöttem.

– Ott krumpli terem.

– Még mindig jobb, mint a kukorica.

– És mi hozta Nebraskába?

– A feleségem – felelte az orvos. – Ő itt született, és itt nőtt fel.

Egy pillanatig hallgattak, aztán Reacher megkérdezte:

– Mi bajom van?

– Tessék?

– Azt állította, tudja, mi bajom van. Legalábbis fizikailag. Akkor halljuk.

– Mi az, vizsgáztat?

– Ne tegyen úgy, mintha nem lenne érthető.

– Menjen a pokolba. Még elboldogulok.

– Bizonyítsa be.

– Tudom, mit csinált. Azt nem, hogy hogyan.

– Mit csináltam?

– Mindent megerőltetett, ami csak létezik a flexor digiti minimi brevistől kezdve a quadratus lumborumig, a testének mindkét oldalán, nagyjából szimmetrikusan.

– Lehetne inkább érthetően a latin helyett?

– Túlerőltetett minden izmot, ínt és ínszalagot, amelyek a karját mozgatják, a kisujjtól a tizenkettedik bordáig. Fájdalmai vannak, és nehezére esnek a finommotorikus mozgások, mert minden porcikája tiltakozik ellenük.

– Mi a prognózis?

– Rendbe fog jönni.

– Mikor?

– Pár nap, talán egy hét. Szedhetne egy kis aszpirint.

Reacher tovább vezetett. Ujjnyira leeresztette az ablakot, hogy kiszellőzzön az alkoholgőz. Elhaladtak három egymás mellé épült nagy ház mellett. Száz méterre álltak a kétsávos úttól, egy közös kocsifelhajtó végén. Közös léckerítés vette körbe őket. Az orvos elfordította a fejét, és sötét pillantást vetett rájuk, aztán megint előrenézett.

– Hogy csinálta? – kérdezte.

– Mit hogy csináltam? – kérdezett vissza Reacher.

– Hogyan erőltette meg a karját?

– Maga az orvos, mondja meg maga.

– Kétszer láttam eddig ilyen tüneteket. Pár évvel ezelőtt dolgoztam önkéntesként Floridában egy hurrikán után. Nem vagyok ám azért olyan rossz ember.

– És?

– Akiket elkapott odakint az óránként százhatvan kilométeres szél, azokat vagy végigsodorta az utcán, vagy, ha sikerült elkapniuk egy ciklonkerítést, akkor abba kapaszkodva valami biztonságos helyre menekültek. Olyan volt, mintha a széllel szemben kellett volna vonszolniuk a teljes testsúlyukat. Ez hihetetlen erőkifejtést igényel. Így jönnek létre az ilyen sérülések. A magáé viszont alig pár napja keletkezett, ha jól látom. És azt mondta, észak felől jött. Innentől északra nem volt mostanában hurrikán. Különben is, most nincs hurrikánszezon. Fogadni mernék, hogy ezen a héten a világon sehol sem volt hurrikán. Úgyhogy fogalmam sincs, hogy szerezte ezeket a sérüléseket. De remélem, hamar rendbe fog jönni. Tényleg.

Reacher semmit sem felelt.

Az orvos megszólalt:

– A következő kereszteződésnél balra.

Öt perc múlva megérkeztek a házhoz. Kívülről is kivilágították, sőt, még a fehér postaládára is fényt vetett két spotlámpa. A Duncan név állt rajta. A ház egy szépen helyreállított, kifogástalan állapotban lévő, régi farmháznak tűnt. A méreteitől eltekintve szerénynek volt mondható. Előtte megfagyott pázsit terült el, és rajta egy, már csak dísznek használt régi lovas kocsi állt, óriási kerekekkel, kocsirúddal. Hosszú, egyenes felhajtó vezetett egy melléképülethez. Elég nagy volt, magtár lehetett annak idején, amikor az épületet még eredeti céljának megfelelően használták. Most garázsként funkcionált. Három ajtaja közül az egyik nyitva állt, mintha valaki sietve távozott volna.

Reacher megállt a ház bejáratához vezető ösvény végén.

– Akkor lásson munkához, doki – mondta. – Már ha itt van még a nő.

– Itt lesz.

– Akkor gyerünk!

Kiszálltak a kocsiból.

4. fejezet

Az orvos kivette a táskáját a csomagtartóból, aztán elindult, bizonytalanul, mintha újból domboldalon kapaszkodna felfelé. Egy kicsit botladozott az ösvényen, bár most már némi oka is volt rá, mert a murván nehéz járás esett. De azért sikerült egyedül elérnie az ajtóig, amely szép, régi fából készült, és gondosan lekenték fényes, fehér festékkel. Reacher megtalálta a réz csengőgombot, és megnyomta. Elektromos csengő szólalt meg odabent. Egy percig néma csönd volt, majd lassú léptek koppantak a padlón. Aztán résnyire kinyílt az ajtó, és egy nő arca jelent meg.

Nem is akármilyen arc. Fekete haj keretezte sápadt bőr, rémült tekintet. A nő egy véres zsebkendőt szorított az orrára. A vér lefolyt a szája mellett, végig a nyakán, és lecsöpögött a blúzára. A nyakában lévő gyöngysoron is vérfoltok éktelenkedtek. A selyemblúz a derekáig véres volt. Az ajka felrepedt, az ínye is vérzett. Az orrából patakzott a vér.

– Hát mégis eljött? – szólalt meg.

Az orvos pislogott egyet-kettőt, keményen összpontosított. Legörbült a szája, összevonta a szemöldökét, aztán bólintott.

– Mindjárt megnézzük – mondta.

– Maga ivott – állapította meg a nő. Aztán Reacherre pillantott, és megkérdezte: – Maga kicsoda?

– Én vezettem – felelte Reacher.

– Mert a doktor olyan részeg?

– Rendben lesz. Azt nem engedném, hogy agyműtétet hajtson végre, de az orrvérzést el tudja állítani.

A nő egy pillanatig megfontolta a dolgot, aztán biccentett egyet, és szélesre tárta az ajtót.

A konyhában ültek le. Bár az orvos merevrészegre itta magát, az eljárás olyan egyszerű volt, hogy a keze szinte magától is tudta, mit kell tenni. Reacher meleg vizes rongyokat adogatott neki, az orvos pedig letörölgette a nő arcát, majd jó alaposan tamponálta az orrlyukait, és egy speciális tapasszal összefogta a repedést az ajkán. Az érzéstelenítő használt, a nő megnyugodott, és kissé kába állapotba került. Nehéz lett volna pontosan megállapítani, tulajdonképpen hogy néz ki. Az orra máskor is betört már, ez egyértelműen látszott. Ettől eltekintve a bőre finom, a csontozata szép, a tekintete ragyogó, karcsú és aránylag magas volt. Jólöltözötten és láthatóan jómódúan élt, amire a házból is következtetni lehetett. Jól befűtöttek odabent. A hajópadló százévnyi viasztól ragyogott. Mindenütt dísztárgyak, finom részletek, pasztellszínek. A polcokon könyvek, a falakon festmények, a padlón szőnyegek hevertek. A nappaliban egy esküvői fénykép, ezüstkeretben. A nő, fiatalabb változatban és sértetlenül, egy magas, vékony férfi mellett állt, aki szürke zsakettet viselt. Sötét hajú, hosszú orrú, csillogó szemű, öntelt figurának látszott. Nem sportoló vagy kétkezi munkás, nem is professzor vagy költő. És nem is farmer. Valószínűleg valami üzletemberféle vagy igazgató. Az a típus, aki irodában tölti az ideje nagy részét, és ezért kissé elpuhult. Energikus, mégis hiányzik belőle az igazi életerő.

Reacher visszasétált a konyhába, ahol az orvos épp kezet mosott a mosogatónál, a nő pedig a haját fésülte. Reacher megkérdezte:

– Jobban van?

– Aránylag – felelte a nő lassan, nazális hangon, alig érthetően.

– A férje nincs itthon?

– Úgy döntött, a barátaival vacsorázik.

– Hogy hívják?

– Seth.

– És magát?

– Eleanor.

– Szokott aszpirint szedni, Eleanor?

– Igen.

– Mert Seth gyakran teszi ezt magával?

A nő nagyon sokáig hallgatott, aztán megrázta a fejét.

– Elbotlottam – tiltakozott. – A szőnyeg szélében.

– Pár nap leforgása alatt többször is? Ugyanabban a szőnyegben?

– Igen.

– A maga helyében kicserélném azt a szőnyeget.

– Biztos vagyok benne, hogy többször nem fog előfordulni.

Még tíz percig vártak a konyhában, amíg a nő felment az emeletre lezuhanyozni és átöltözni. Hallották, ahogy csobog a víz, aztán a nő lekiabált, hogy jól van, és most lefekszik. Úgyhogy elmentek. Az ajtó egy nagy kattanással magától becsukódott mögöttük. Az orvos elbotorkált a kocsiig, és bemászott az első ülésre, a táskáját a földre tette a lába közé. Reacher indított, és kitolatott a felhajtóról az útra. Eltekerte a kormányt, a gázba taposott, és elindult visszafelé.

– Hála istennek! – szólalt meg az orvos.

– Hogy a nő rendben van?

– Nem, hogy Seth Duncan nem volt itt.

– Láttam a fényképét. Nem tűnik túl nagy számnak. Fogadni mernék, hogy pudlikutyát tart.

– Nincs kutyájuk.

– Képletesen értettem. Az rendben van, ha egy vidéki orvos fél beleavatkozni egy házastársi veszekedésbe, ahol a fickó sört vedel, atlétatrikóban jár, és pitbullokat tart az udvaron, a törött szerszámok és az autóroncsok mellett. De nekem úgy tűnik, Seth Duncan nem ilyen.

Az orvos hallgatott.

– De maga mégis fél tőle – folytatta Reacher. – Tehát máshonnan ered a hatalma. Talán pénzügyi vagy politikai. Szép háza van.

Az orvos hallgatott.

– Ő tette? – kérdezte Reacher.

– Igen.

– Biztos benne?

– Igen.

– Máskor is csinált már ilyet?

– Igen.

– Hányszor?

– Sokszor. Volt, hogy a nő bordái is elrepedtek.

– Nem szólt a rendőröknek?

– Itt nincs rendőrség. A megyétől függünk. Legalább száz kilométerre van innen az összes rendőr.

– A nő odatelefonálhatna.

– Nem fog vádat emelni a férje ellen. A hozzá hasonló nők soha nem teszik meg. Mármint, ha az első alkalom után nem tettek semmit.

– Hová jár vacsorázni a barátaival egy ilyen fickó, mint ez a Duncan?

Az orvos nem válaszolt, Reacher pedig nem kérdezte meg még egyszer.

Az orvos megszólalt:

– Visszamegyünk a motelbe?

– Nem, hazaviszem.

– Köszönöm. Rendes magától. De utána sokat kell majd visszagyalogolnia a motelig.

– Az a maga baja – mondta Reacher. – Elviszem a kocsit. Reggel majd stoppal eljön érte.

Nyolc kilométerre délre a moteltől az orvos megint alaposan megbámulta a három régi házat, amelyek szigetként álltak a felhajtó végén, aztán előrebámult, és irányította Reachert. Balra kanyarodtak, jobbra, majd megint balra a sötét, kopár szántóföldek mellett. Egy aránylag új farmházhoz értek, amely kerítéssel körbevéve egy néhány hektáros üres telken állt.

– Megvan a kulcsa? – kérdezte Reacher.

– A kulcstartón van.

– Van másik kulcsa?

– A feleségem majd beenged.

– Reméljük... – mondta Reacher. – Akkor jó éjszakát!

Nézte, ahogy az orvos végigbotladozik a felhajtó első öt méterén, aztán megfordult a kocsival, és visszafelé indult az észak–déli irányú kétsávos főúton. Ha kételyeid vannak, mindig fordulj balra – ez volt az egyik aranyszabálya, úgyhogy egy-két kilométeren át északnak tartott, aztán lehúzódott, megállt az út szélén, és egy kicsit gondolkodott. Vajon hová menne vacsorázni a barátaival egy olyan fickó, mint Seth Duncan?

5. fejezet

Reacher arra jutott, hogy egy olyan helyre, ahol a szték a fő attrakció. Vidéki környezet, farmerek, egy csomó nagymenő üzletember, akik szeretik játszani a belevaló vidéki fiút. Feltűrik az ingujjukat, meglazítják a nyakkendőjüket, vesepecsenyét kérnek véresen, és gúnyosan vigyorognak a pipogya alakokon, akik aggódnak a koleszterin miatt. Nebraska állam hatalmas, ritkán lakott megyéiben két étterem akár ötven-hatvan kilométer távolságra is lehet egymástól. Az éjszaka azonban sötét volt, és az efféle éttermek mindig rikító neonreklámokkal hirdetik magukat. Ez is része a városképnek. Vagy Sztékház neonfelirat áll a tetőn, vagy egy fényszórókkal kivilágított, nagy tábla.

Reacher lekapcsolta a fényszórókat, kiszállt a Subaruból, felmászott a csomagtartóra, aztán onnan a kocsi tetejére. Felállt, így a szemmagassága több mint három méterrel került a talaj fölé. Körbefordult, és a sötétséget fürkészte. A távolban, észak felé látta a motel fényeinek kísérteties, kékes derengését, aztán megpillantott egy távoli, rózsaszínes fényfoltot, talán tizenöt kilométerrel odébb, délnyugatra. Lehet, hogy csak egy benzinkút, de ezenkívül sehol sem látott más fényt. Úgyhogy dél felé indult tovább, aztán nyugatnak fordult. Kétszer megállt, hogy újból tájékozódjon. A fény egyre ragyogóbb lett, ahogy közeledett hozzá. Piros neon, amelyet enyhén rózsaszínűre tompított az éjszakai ködpára. Bármi lehet. Egy italbolt, egy másik motel, Exxon benzinkút.

Egy sztékház. Reacher a hátsó frontja felől közeledett a hosszú, alacsony épület felé, aminek az ablakaiban gyertyák égtek. Az épületet kívülről deszkaborítás fedte, mint egy régi fészert, a teteje pedig csapott volt. Úgy állt ott, mint egy kivénhedt kanca a legelőn, egymagában az egyhektárnyi ledöngölt földterületen. A tető szélénél neonreklám futott végig, egy bonyolult rendszer fémkonzolokból és üvegcsövekből, amely valóban a Sztékház feliratot formázta piros betűkkel. Az étterem körül autók parkoltak, mindegyik az orrával fordult az épület felé, mint a kismalacok az anyakoca hasa, vagy mint a repülőgépek a terminál körül. Voltak köztük szedánok, pickupok, terepjárók, némelyik új, mások régiek, de a legtöbb amerikai gyártmányú.

Reacher leparkolt az orvos Subarujával egy félreeső helyen, az út közelében. Kiszállt, és egy pillanatig csak állt a hidegben. Megtornáztatta a vállát, igyekezett formába hozni a felsőtestét. Soha életében nem szedett aszpirint, és nem volt kedve most elkezdeni. Párszor előfordult már, hogy amikor egy-egy verekedés után kórházba került, morfiumot kapott, ami kellemes élményként maradt meg az emlékezetében. De ha már nincs az intenzív osztályon, akkor jobban szerette volna az idő és az akaratereje segítségével megoldani a dolgot. Nemigen volt más választása.

Odaballagott az étterem bejáratához. Az ajtó egy kis előtérbe vezetett, ahonnan egy újabb ajtó nyílt. A bejárat mellett egy kis pult állt olvasólámpával és egy könyvvel, amelyben az asztalfoglalásokat vezették. Jobbra egy kis különterem nyílt, ahol két pár épp végzett a vacsorával. Balra egy pontosan ugyanolyan helyiséget látott. Szemben, egy rövid folyosó a tágasabb terembe vezetett, ahol alacsony mennyezet volt, a falon pedig rusztikus faburkolat és sárgaréz falikarok. Meleg, barátságos helynek tűnt.

Reacher elsétált a pult mellett, és benézett a nagyobbik terembe. Közvetlenül az ajtó mellett egy kétszemélyes kisasztal állt. Egy fiatalember evett ott egyedül, Cornhuskers feliratú piros futballdzsekiben. A Nebraskai Egyetem csapata. A helyiség közepén lévő nyolcszemélyes asztalnál heten ültek, zakóban, nyakkendőben, hárman az asztal egyik oldalán, hárman a másikon, az asztalfőn pedig az a férfi, akit Reacher az esküvői fényképen látott. Kissé idősebb volt, mint a képen, kissé csontosabb, kicsit még önteltebb, de minden kétséget kizáróan ő volt az. Nem lehetett nem felismerni. Az asztalon bőséges vacsora romjai hevertek. Tányérok, poharak, kopott fanyelű, recés szélű kések.

Reacher belépett a terembe. A kétszemélyes asztalnál ülő fiatalember felemelkedett, és elállta Reacher útját. Úgy emelte fel a kezét, mint egy közlekedési rendőr, aztán Reacher mellkasára tette a tenyerét. Nagydarab volt, majdnem olyan magas, mint Reacher, sokkal fiatalabb, talán egy kicsivel súlyosabb is, láthatóan jó formában. Szemében az értelem halvány szikráját látta. Erő és ész. Veszélyes kombináció. Reacher jobban kedvelte a régi szép időket, amikor az ilyen izomagyú srácok még ostobák voltak. Az oktatási rendszert hibáztatta a dologért. Van hátránya annak is, hogy a sportolókat is ráveszik arra, hogy egyetemre járjanak.

A nagy asztaltól senki sem nézett feléjük.

– Mi a neved, nagyfiú? – kérdezte Reacher.

– A nevem?

– Nem nehéz kérdés.

– Brett.

– Akkor megmondom, mi az ábra, Brett. Vagy leveszed rólam a kezed, vagy én tépem le a csuklódról.

A srác leengedte a kezét, de nem mozdult a helyéről.

– Na, mi az? – kérdezte Reacher.

– Mr. Duncanhez jött?

– Miért érdekel?

– Mr. Duncannek dolgozom.

– Tényleg? És mi a dolgod?

– Nálam lehet időpontot kérni hozzá.

– És?

– Magának nincs.

– Mikorra kaphatok?

– Ahhoz mit szólna, hogy soha?

– Ez nekem nem nagyon tetszik, Brett.

– Uram, távoznia kell...

– Mi vagy, biztonsági őr? Testőr? Ki a frász ez az ember?

– Csak egy állampolgár, én pedig az asszisztense, ez minden. Most visszakísérem a kocsijához.

– Ki akarsz kísérni a parkolóba?

– Uram, én csak a munkámat végzem.

A hét férfi a nagy asztalnál mind az asztalra könyökölt, összeesküvő módon közel hajoltak egymáshoz. Hatan hallgattak egy történetet, amelyet Duncan mesélt, időnként felnevettek, pokolian jól érezték magukat. Valahonnan az épületből konyhai zajok szűrődtek be, evőeszközök és tányérok csörgése, a faasztalokra lerakott poharak koppanásai.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Reacher.

– Nagyra értékelném, ha kijönne.

Reacher vállat vont.

– Oké – egyezett bele. – Menjünk. – Sarkon fordult, és visszaindult, megkerülte a kis pultot, aztán kilépett a hideg éjszakába. A nagydarab srác követte. Reacher átvágott két pickup között, és elindult a Subaru felé. A nagydarab fickó követte. Reacher megállt három méterre kocsitól, és megfordult. A srác is megállt. Szemtől szemben, könnyed testtartással, nyugodtan, türelmesen várt.

– Adhatok egy tanácsot? – kérdezte Reacher.

– Mivel kapcsolatban?

– Okos vagy, de nem zseniális. Épp most cseréltél fel egy jó taktikai pozíciót egy sokkal rosszabbra. Odabent emberek voltak, szemtanúk, telefon. Szükség esetén közbeavatkozhattak volna, de itt kint nincs senki. Nagy előnyről mondtál le. Itt kint úgy rugdoslak seggbe, ahogy akarlak, és nincs senki, aki segítene.

– Senkit sem kell seggbe rugdosni ma este.

– Egyetértek. De azért adj át egy üzenetet Mr. Duncannek.

– Milyen üzenetet?

– Veri a feleségét. El kell magyaráznom neki, hogy ez miért rossz ötlet.

– Biztos vagyok benne, hogy téved.

– A saját szememmel láttam a bizonyítékot. Beszélnem kell Duncannel.

– Uram, térjen észhez. Nem beszélhet senkivel. Csak egyikünk megy vissza oda ma este, és az nem maga lesz.

– Élvezed, hogy egy ilyen alaknak dolgozol?

– Nem panaszkodom.

– Lehet, hogy később fogsz. Valakitől azt hallottam, a mentőautó száz kilométerről jön. Lehet, hogy egy óra hosszat is idekint fogsz feküdni.

– Uram, szálljon be a kocsijába, és azonnal távozzon.

Reacher a kabátja zsebébe dugta a kezét, hogy ne mozogjon a fájó karja, és ne érje újabb sérülés.

– Ez az utolsó esélyed, Brett. Még mindig elmehetsz. Nem kell összeveretned magad egy ilyen rohadék kedvéért.

– El kell végeznem a munkámat.

Reacher bólintott.

– Idehallgass, kölyök! – szólalt meg aztán nagyon halkan, mire a srác egy hajszálnyival közelebb hajolt, hogy jobban hallja a folytatást. Reacher a súlyos bakanccsal keményen ágyékon rúgta, aztán gyorsan hátrább lépett. A srác összegörnyedt, és öklendezni kezdett, zihált, köpködött. Aztán Reacher újból megrúgta, alaposan eltalálta oldalt a fejét, mint amikor egy amerikaifoci-játékos gólt rúg egy szerencsés passzból. A srác megpördült, aztán tehetetlenül a földre zuhant.

Reacher, továbbra is zsebre vágott kézzel, visszaindult az étterem bejáratához.