UGRON
ZSOLNA

NINCS EGY FÉRFI

© 2021 Ugron Zsolna

© 2021 Libri Könyvkiadó, Budapest

Belív- és borítógrafika © Ugron Zsolna

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-433-976-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Ezek a mozaikszerű írások talán szokatlan reflexiók a körülöttem változó valóság egy-egy szeletére. Van köztük olyan, ami máshol így vagy úgy, már megjelent, és olyan is, amit az elmúlt hónapokban írtam.

Firkálni egy reneszánsz szimbólumtár miatt kezdtem, mert furcsa lényeiben ráismertem az emberi természet – önmagam és a körülöttem élők – vonásaira. Kedvem támadt folytatni, ezért tovább rajzoltam, beszélgetések közben vagy éppen hangoskönyveket hallgatva, a saját rendhagyó arcképcsarnokomat. Bátor nyulat, önmagát legyőző sárkányölőt – a középkori kódexek modorában.

Aki ismeri eddigi könyveimet, bizonyára nem ilyesmire számít. Bár a világon, azt hiszem, kevés meghökkentő dolog történik, a többi valójában hétköznapi téboly.

A többi az olvasóra, a közönségre bízva.

Ugron Zsolna
Budapest, 2021. október

IDA HAGYATÉKA

IDA HAGYATÉKA

James Squashcarriage úrnak,
Glassfairy House

Tisztelt Uram!

Ahogy ígértem, küldöm postafordultával a kéziratokat. Kérem, mielőtt a csomagot felbontja, olvassa végig ezt a néhány sort.

„Éltek. Összeszorul a torkom ennyi év után is, ha engedem, hogy gondolataimon átfusson, hogyan éltek. Már meghaltak mind. Nekem kell hát elmondanom Ida történetét. Már csak napjaim vannak hátra, és úgy akarok meghalni, hogy megírom. Nem győzöm hangsúlyozni, mindaz, ami ezekben a naplókban van, csupán az én valóságom. Az igazságról nem mernék hagyatkozni.

A magam boldogulásáért ítéltem nyomorúságos életre a húgomat. A Teremtő szánalmat, talán naiv boldogságot szánt neki. Gyáva önzésemben azt hittem, húgom együgyű életének nincs tétje, szánalmas sorsa elrendeltetett. Kicsivel rosszabb vagy jobb lesz-e a félkegyelműnek, ki törődik vele? A mérleg másik serpenyőjében az én életem volt, és nagy reményű, ígéretektől duzzadó tehetségem. Ida házassága maga lett a földi pokol, nem vitatható. Hamupipőke pedig, mert valójában Idát hercegné korában is így emlegette mindenki, végül győzedelmeskedni fog. Mindannyiunk felett.”

Amint látni fogja, ez van az utolsó füzet borítójára firkálva, nagynéném kézírásával. Talán tekinthetjük ezt az utolsó naplóbejegyzésnek, a betűk bizonytalanságából is arra következtetek, hogy végső napjaiban írhatta. A naplókat most az Ön rendelkezésére bocsájtom. Szeretném ismételten hangsúlyozni, hogy nagynéném története mindannyiunk személyes sorsára is nagy hatással volt. Ez az egyik oka annak, hogy újra nyomatékosan kérem: szorítkozzék a tudományos, irodalomtörténeti szempontból releváns tények feltárására. Bízom benne, hogy nem él vissza a helyzettel és azzal, hogy eleget teszek nagynéném végakaratának, és átadom Önnek a naplóit, kiszolgáltatva ezzel családunkat az Ön empátiájának és diszkréciójának. Ha végigolvassa a füzeteket, meg fogja érteni nagynéném cselekedeteinek miértjeit, és úgy gondolom, némely munkája is más megvilágításba kerülhet. Most, hogy halála ezt a terhes kötelességet rótta nyakamba, mellékelve küldöm azokat a kéziratait is, melyeket az utóbbi évtizedben írt, belátására bízva, mikor és miként jelenteti meg ezeket.

Kiegészítésképpen kérem, engedje meg, hogy a történetet összefoglaljam a magam olvasatában. Nem befolyásolni szeretném, csak tisztázni pár dolgot.

Nagynéném gyakran emlegette eltűnése napját. Azt a napot, amikor társadalmi jelenlétét felszámolta, és teljes súlyával és elszántságával belépett az én életembe. Előző este nagy társaság volt nála, előre ünnepelték a másnapi akadémiai székfoglalója apropóján. Szinte egészen biztos vagyok abban, hogy gyerekkori álma volt, hogy a Királyi Akadémia tagjai közé fogadja, találtam az iratai között egy rajzot, amin tudóstalárban áll az ákombákom kislány: ő maga. Öt-hat évesen firkálhatta. Az emberek sokkal humánusabbak lennének, véleményem szerint, ha emlékeznének saját gyerekkori ábrándjaikra, nem gondolja? Több évtizedig úgy tűnt, nagynénémnek az akadémiai tagságra nem sok esélye van, az uralkodó dinasztiával való rokoni kapcsolata és az elsimított botrány miatt ez szóba sem jöhetett.

A Királyi Levéltár archívumában meg fogja találni: első megjelent írásai a hercegi esküvőről, szüleim lakodalmáról szóló tudósításai voltak, ezeket szinte minden korabeli társasági lap hozta. Az egyébként hangulatos leírások hemzsegtek a bennfentes információktól. A közvélemény előbb zavarba jött a szokatlan helyzettől, hogy a menyasszony mostohanővére csempészi be az olvasókat a királyi udvar kulisszái mögé. Idővel azonban szánalommal vegyes együttérzéssel rajongott az ország az írónőért.

Fiatal volt, szép, szebb, mint anyám, talán, a maga karakteres, harsány módján. Akkor, egy egészen rövid időre úgy tűnt, húga árnyékában kénytelen majd élni. Ida árnyékában, aki Darfurt hercegnéje lett, a trónörökös felesége, akinek most már semmi más dolga, mint hogy kedvesen integessen, megtanuljon csacsogni a darvak húzásáról, szüljön eleget a dinasztiának, és öltözködjék kifogástalanul. Ő, a hoppon maradt mostohanővér pedig nem tehet egyebet, mint hogy savanyú féltékenykedésében jobb híján olcsó népszerűséget hajszol.

Az első hónapokban még tartotta magát az a pletyka is, hogy Idát, azaz Hamupipőke hercegnét embertelen körülmények között tartotta saját családja, amíg a herceg (apám) egy mozdulattal nemcsak fehér lova nyergébe emelte őt, hanem a világtörténelembe és egy másik, boldog családtörténetbe is.

Nagynénémet és édestestvérét a royalisták évekig csak gonosz nővérekként emlegették, anyjukat pedig gonosz mostohaként. Pedig egyikük már akkor halálos beteg volt – tüdőbaj, mert alapvetően elegáns fiatal nők voltak –, és pár csepp patyolat zsebkendőn elmaszatolt vér után meg is halt.

Mostohaapjuk – az én anyai nagyapám, egyben a király hadiszállítója – bölcs és kiszolgáltatott, kissé gyenge kezű apa szerepében tetszelgett, aki első házasságából született lányát nem tudta megvédeni a betolakodó új nőktől. Az északi határtól a déliig évekig úgy beszéltek róla országszerte, mint akinek teszetoszasága már-már bűnbe hajló jellemhiba, hiszen milyen ember az, aki szó nélkül tűri, hogy világszép kislánya rongyokban járjon, a konyhában aludjon, moslékot egyen, és gyönge kezét törje a robot, hátát görnyessze az alázat, cselédként szolgálja ostoba és hiú mostoháját és annak lányait.

A közhangulat az esküvő után néhány hónappal kezdett megfordulni, ez, majd látni fogja, jól érzékelhetően kiolvasható a korabeli lapokból. Anyámról, az új hercegnéről lassan kiderült, hogy félkegyelmű. Hétről hétre új hírek láttak napvilágot, egyre árnyaltabb lett a kép. Már nem volt titok, hogy a király el van adósodva a hadiszállítójának, a hercegné apjának. A legnagyobb példányszámú napilap szerkesztője jegyzetében azt feszegette, ugyan milyen dolog az, hogy bált kell rendezni, hogy a herceg feleséget találjon. Hát miért nem nősül valami szomszédos királyságból, annak rendje és módja szerint? Fényképek kerültek elő nagynéném és az akkor már haldokló édestestvére formás lábfejeiről, cáfolva a királypárti propagandát, miszerint megcsonkították magukat, hogy be tudják préselni lábukat a híres üvegcipellőbe a herceg szerelméért. A palotából zavarba ejtő történetek szivárogtak ki a herceg indulatosságáról és a fiatal hercegné hisztériás rohamairól. Szüleimet csak néhány hétig tudta kordában tartani a protokoll, mielőtt elszabadult a pokol. A trónörökös tör-zúz, ha valami nem akarata szerint történik, nyilatkozta egy elbocsájtott komorna. Erőszakoskodik az alkalmazottakkal. Kedvtelésből kínozza a palotakutyákat. Hashajtót kever a levesbe, és térdét csapkodva röhög, amikor vörösödő fejjel állnak sorba a latrinák előtt az őrség katonái. Olvassa el, a bulvárlapok miket írtak akkoriban.

Ez csak a jéghegy csúcsa volt. Későbbi saját tapasztalataim alapján úgy vélem, ha tudják, mi az igazság, nem is merik kinyomtatni. Anyámról, Ida hercegnéről is megállás nélkül cikkeztek egy idő után: hogy sohasem szól egy szót sem az ünnepségeken, és vacsora után mindig korán visszavonul, éjfélkor legkésőbb. (Gyerekkora óta a fáradtsággal látványosan romlott a hangulata, késő este menetrendszerűen jöttek a rohamok.) Frizurája többször is rendetlen volt, idővel már nem volt akkora diadém, ami alá el lehetett volna rejteni kócosságát, és ezt is észrevették persze. Apám erőszakosságának eredményeképpen anyám terhes lett. A harmadik ilyen esetnek vagyok én az eredménye. Ez csak abból a szempontból érdekes talán, hogy várandósságai alatt dugdosták, zárt szobákban rejtegették, többször le kellett kötözni, nehogy kárt tegyen magában vagy a megfogant gyermekben. Csak egy esetben sikerült ezt megakadályozni. Ez vagyok én. Elméje a szülés után végképp megbomlott.

Születésem ideje és nagynéném irodalmi színrelépése nagyjából egybeesik. Novelláit már nem csak divatlapok közölték, erotikus történeteit előbb csak egy underground irodalmi lap, később a legnagyobbak is hozták. Elismertsége és népszerűsége egyre nőtt.

Amikor a botrány kirobbant, feltételezem, emlékszik rá, néhány hónapra elhallgattatták. Első regényét – amint lelepleződött, ki is írta valójában – tiltólistára tették, a megjelent könyveket bezúzatták. Ezt Ön biztosan sokkal pontosabban tudja majd elemezni és helyén kezelni. Hogy mekkora része volt sikereiben ennek a regénynek, ítéljék meg Önök, irodalmárok. Mindenesetre nekem meghatározó gyerekkori emlékeim között van, hogy rendszeresen hallok felnőtteket suttogni a palota folyosóin egy könyvről, ami gyalázatos, égetni való, és mégis, a királyi ház újra hozzájárult megjelentetéséhez. A regényről, ami egy előkelő nemes és félkegyelmű felesége tragikus házasságáról szól, a támadhatatlan társadalmi helyzetű férjről, aki rendszeresen megerőszakolta, ütötte-verte értelmi fogyatékos feleségét, és képtelen volt megbocsájtani, hogy akármilyen hatalmas, őt nem tudja megváltoztatni, semmilyen pénz vagy parancs nem képes belőle egészséges nőt faragni. Az asszonyban, akiről a történet szólt, gyerekként is felismertem anyámat, hiába hallgattak el a felnőttek, ha észrevették, hogy figyelem őket. A nő, aki csak állatokkal beszélt, galambnak képzelte magát, borzadt a víztől, félt az emberektől – igazán nem kellett túl nagy képzelőerő, hogy rájöjjek, kiről van szó. Az ünnepelt írónő kegyetlen távolságtartással, szenvtelenül fogalmazott, a kritikák magasztalták, a tiltás kultuszt teremtett. Milyen rövid életű lett volna ez a kultusz, ha nagynéném később nem tűnik el.

Amikor anyám halála után apám újranősült – gondolom, nem lepem meg ezzel –, mostohaanyámat annyira irritálta elődje, Hamupipőke hercegné áldozatkultusza, hogy rábeszélte apámat, hagyja nyugodtan újra megjelenni a regényt, így hihetőbb lesz, hogy semmiféle valós alapja nincs. Mire iskolás lettem, már a sokadik kiadás jelent meg, nekem is kötelező olvasmány lett volna középiskolában szüleim pszicho-horror életmeséje, ha nem történik meg az, ami. Arról nem kell írnom magának, hogy hány egyetemi disszertáció, doktori dolgozat foglalkozott a regénnyel, hány nyelvre fordították le a Por és hamut. Nagynénémmel azokban az években már időnként találkozhattam is, mindig rendkívül figyelmes volt, de nem mondhatnám, hogy nagyon bensőséges lett volna a viszonyunk. Jogosan tehetné fel a kérdést, miért mentem vele azon az éjszakán, szó nélkül, követve őt az ismeretlenbe, de erre nem fogok válaszolni sem magának, sem másnak. Ez már az én történetem, amihez, beláthatja, sem magának, sem az irodalomtörténetnek nincs köze.

Az a meggyőződésem, hogy nagynéném az áhított siker kapujában nem bírta el annak súlyát, hogy tönkretette anyám életét.

Számtalanszor mesélte el, hogyan mosdatta meg, öltöztette fel titokban, hogyan sulykolta belé, hogy meg ne szólaljon, bármi történjék is a bálon. A regényből és minden eddigi írásából kimaradt, hogy ő mesterkedett, hogy szegény Hamupipőkét a herceg, apám mellé ültessék a vacsoránál. Ő intézte el, hogy éjfél előtt kimenekítsék, mielőtt a fáradtsággal járó rohamok lelepleznék. Ő dugdosta apám elől hetekig, írt titkos üzeneteket a nevében a palotába, ő vezette rejtélyes informátorként nyomra a királyi titkos ügynököket. Ő áldozta fel Hamupipőkét, anyámat, hogy a saját bőrét mentse.

Neki kellett volna férjhez mennie a trónörököshöz. Ez volt a megállapodás. Anyai nagyapám, a hadiszállító és apai nagyapám, a király így rendezték a hadikölcsönöket, királyi házassággal biztosítva anyám családjának emelkedését. Hitel fejében rangemelkedés, ez volt az egyezség. Nagynéném lett volna a biztosíték, csak idejében észrevette, és csapdát állított. Nagynéném novellásköteteinek, nagyregényeinek, esszéinek és verses meséinek is ára volt. Talán jó, ha ezt is tudja, most, hogy kéziratait rendezi. Bár azt mondják, maguk, irodalmárok az embert nem, csak az írót nézik. A maguk dolga.

Nagynéném mindenféle előkészület nélkül, hirtelen felindulásból csempészett ki és vitt magával azon az éjszakán a palotából. Nem tudott magának megbocsájtani, ez a maga szerencséje is, ezért küldette el velem a naplókat és az írásait.

Eltűntünk mindenki szeme elől, és valójában csendes békességben éltünk ketten. Világunkat elfojtott indulatok és halottak szemrehányó árnyai népesítették be. Nagynéném igyekezett, igazán nem mondhatom, hogy nem tett meg mindent azért, hogy kiegyensúlyozott gyerekkorom legyen, és be kell vallanom, ez valamennyire sikerült is neki. Az sem vehető könnyedén, hogy egész munkásságát parkolópályára tette. Sajnáltam, hogy lelkiismerete nem érte be ezzel az árral, mert valójában velem jót tett. Jobb életem volt vele, mint amilyen a palotában lett volna apám mellett, aki rám se bírt nézni, egy mostohával, akit saját, édes gyerekei jelenléte is ingerelt. Nagynéném munkásságát csak felületesen, hallomásból ismertem, erről velem nem beszélt és én egy másik kontinens másik kultúrájába nőttem bele. Sosem vágytam visszatérni.

Csak halála után tudtam meg, hogy nagydoktori címet is szerzett, és hogy milyen elszántan, valóban eltökélten vizsgálta hosszú évekig a kritikai kultúrakutatás és a posztkolonialista kritikai kihívások módszertani és etikai-politikai természetét. Az is csak a naplójából derült ki számomra, hogy annak a napnak az éjszakáján jött el értem, amikor az akadémiai székfoglalója lett volna. Mindenki azzal volt elfoglalva, hogy hova tűnt az irodalom nagyasszonya, a halott hercegné nővére. Látni fogja, kivágta a cikkeket, és beragasztotta a negyedik füzetbe. Aztán néhány év múlva van egy bejegyzés: „Most már elfelejtettek.”

Annak az átbeszélgetett éjszakának az emléke, ami mostani levelezésünket megelőzi, úgy érzem, felhatalmaz rá, hogy megosszam Önnel: most, koronázásom előestéjén elfog a félelem, ha arra gondolok, kivé nevelt engem ez az asszony.

Ahogy az első füzetre firkált pár sorból is láthatja, egyértelműen az volt nagynéném végakarata, hogy az írói hagyatékát kezelő kiadó megismerhesse naplói tartalmát. Magára bízom tehát az egészet, járjon el belátása szerint, csak azt kérem magától ismételten, szorítkozzék az irodalomtörténetre tartozó információk megismertetésére, ne essen bele azoknak a hibájába, akik túlértékelik, mire lesz kíváncsi az utókor. (Arra kérem, égesse el ezt az egész szemétkupacot.)

Baráti üdvözlettel,
Eleonóra királyi hercegnő

ANGYALOS MESE

– Ő honnan jött?

– Nem tudom. Azt írják itt: Fenyőerdő. Gondolom, valami hegyekből.

– Marad?

– Most itt van, gondolom, akkor marad. Azt is írják, különös körültekintéssel.

– Szóval megint egy komplikált. Jelentést írni, indoklást írni, aztán ötoldalnyi kérdés vissza, arra megint válaszokat, indoklást. Szerencsétlen meg vár a tranzitban.

– Most tényleg panaszkodsz? Te máshova nem is vagy beosztva. Itt ülsz naphosszat a felvételi irodában, és komótosan adminisztrálgatsz. Tegnap is úgy elfáradtam a jelenésben, hogy egészen kifakultam. Fények, szárnysuhogtatás, harsona. A teljes program. A legrosszabb az, hogy mostanában már tényleg alig lehet meggyőzni őket, hogy valóban angyalt látnak, és a fenébe, hallgassanak már végig. A legrosszabbak a mérnökök. Nem, az építészek. Az építészek és a filmrendezők. Egók. Mindegyik az örökkévalóságnak alkot. Csak szembe ne jöjjön vele.

– Csak művészettörténészekhez kellene menni. Vagy gyereklányokhoz. A papokkal sem könnyű ám.

– Ez a mérnök tegnap mindenféle trükköket produkáltatott. Kellett nekem magyarul tanulni. Nem jók ezek a pár milliós nyelvek, nagy öntudat, bonyolult érzelmi háttér, rögös életutak.

– Ne is mondd! Igazán nem értem, miért nem lehet ezeket a dolgokat mostanában már valami korszerű technológiával elintézni. Nyilván nem vennék észre. Mi meg lepasszolhatnánk pár beosztást.

– Igaz. De a múltkor találkoztam valakivel a közel-keleti csoportból. Semmi fénye nem volt már. Mint egy energiahiányos hologram.

– Na essünk túl rajta, kérdezzük ki. Azt mondják, magától jött.

– Ó, hisz ez szinte gyerek még, most látom csak. Szegénykém. Julianna. Így hívják.

– Gyere közelebb, virágom. Gyere beljebb, lelkem, ne félj.

– Jó napot kívánok!

– Mit mondtál?

– Csak azt, hogy jó napot kívánok.

– Aha. Mondd csak, miért jöttél ilyen korán? Nem voltál boldog?

– De én nagyon boldog voltam, kérem.

– Nem szerettek?

– De, szerettek.

– Nem szerettél?

– Hát, de, ha így kérdezni tetszik, az is igaz, szerettem.

– Kit? Mit?

– Hát, Édesanyát, Édesapát, a kishúgomat. Lovagolni Rárón a patakparton, a sörényébe kapaszkodva. Főleg tavasszal, amikor a szélnek virágszaga van. A kalácsot meg a szép könyveket is, és a tévében a délutáni serialokat. És Jánoskát. Hát őt erősen. Mindennél jobban.

– Ki az a Jánoska?

– A szeretőm.

– Hány éves vagy?

– Tizenhét.

– És ő nem szeretett viszont? János?

– De, hát ő is.

– Na, akkor mi volt a baj?

– Hát, hogy Édesanya azt mondta, hogy nekem a Jancsikát nem szabad szeretni.

– Miért mondta?

– Azt mondta, hogy azért nem, mert van egy titok, és hogy testvérek nem szerethetik egymást úgy, ahogy mi szeressük Jánossal. Mert ő nekem a testvérbátyám. A Jancsi. Mert Édesapa régen Jancsi édesanyjával. Szóval titok, de mindenki tudja. Ő testvérem. Csak mi nem tudtuk.

– Kicsi szegényem, nagyon fájhatott neked.

– Igen, ott belül szorított, addig szorított, hogy mindent kiszorított belőlem. Sajnáltam olyan nagyon, magamat is meg a Jánost is, meg, hogy nekünk sose szabad, olyan nagyon, hogy már nem volt semmi bennem. Csak egy nagy lyuk. És akkor felvettem a legeslegkedvencebb szoknyámat, és kimentem az erdőre a kötéllel. Maguk kik?

TARTALOM

IDA HAGYATÉKA

Ida hagyatéka

Angyalos mese