Luana DaRosa

Harminc évig távol

Nikki Logan

A szívemmel látlak

Nina Milne

Hercegnő a randiappon

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2023, Luana DaRosa – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Falling Again for the Brazilian Doc (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

© 2013, Nikki Logan – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Awakened by His Touch (Harlequin Mills & Boon, Romance)

© 2024, Nina Milne – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Bound by Their Royal Baby (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 134. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-135-8

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Luana DaRosa

Harminc évig távol

1. FEJEZET

Amióta Yara belépett a kórházba, megmagyarázhatatlan belső nyugtalanság fogta el. Csak egy idő után értette meg, mi történik vele. Először érezte magát idegesnek egy örökkévalóság óta.

Salvador.

Szíve hangosan dobogott, amikor arra a férfira gondolt, akit több mint harminc éve nem látott. Régen elválaszthatatlanok voltak – most már azt sem tudta, hogy néz ki, vagy mi történt az elmúlt három évtizedben, mióta elhagyta Brazíliavárost. Csak véletlenül tudta meg, hogy a Centro Médico Juliana Amala kórházban dolgozik, ahová őt egy bonyolult eset tanácsadójának hívták meg.

Salvador Martins.

Nyugtalanul csúszkált a székén. Mi a fene történik vele? Az elmúlt években kiváló általános sebészként és briliáns diagnosztaként tett szert hírnévre, akinek a szakmai tanácsát kérték, amikor a kollégái nem jutottak előre egy diagnózisban. Nem volt oka idegeskedni, de a Salvadorral való találkozás régi érzéseket ébresztett fel benne, amelyeket a szíve legmélyebb zugába szorított.

Vajon emlékszik még rá? Ugyanolyan ideges, mint ő?

De a szakításuk körülményei miatt ebben kételkedett. Tizenéves korukban plátói barátságuk többé válhatott volna, ha ő nem költözik Porto Alegre-be orvostudományt tanulni.

Szülei kezdettől fogva nem nézték jó szemmel a Salvadorral való barátságát. Legidősebb lányukként elvárták tőle, hogy jó családból származó férfival kössön házasságot, így Lawrence Silviához, a család barátainak fiához ment feleségül, akitől egy éve elvált.

Amikor Yara akkoriban nem volt hajlandó megszakítani a kapcsolatot Salvadorral, szülei azzal fenyegették, hogy nem fizetik az orvostudományi tanulmányait. A pénzügyi támogatás nélkül az orvossá válás álma azonnal szertefoszlott volna. Ráadásul akkoriban még túl nagy jelentőséget tulajdonított a szülei elismerésének.

És mindez miért? Miután elköltözött otthonról, szüleit többé nem érdekelte az élete. Csak azért volt fontos nekik, hogy dicsekedhessenek vele a barátaik előtt?

Amikor a húga, Bianca elég idős lett, maga dönthetett az életéről. Szülei státuszmániája az ő életében már nem játszott szerepet. Vagy azért kezelték elnézőbben, mert ő volt a fiatalabb? Yara nem tudta, és mára már nem is volt fontos az ok. Az emlékek még mindig fájtak, de már régen rájött, hogy meg kell békélnie velük.

Az ajtó nyílása kirántotta fájdalmas emlékeiből. Egy férfi, akit több videohívásból ismert, laptopjával a karja alatt lépett be. Megállt előtte, és a kezét nyújtotta. Yara felállt, gyorsan letörölte nedves ujjait a szoknyáján, megfogta a kezet, és erősen megrázta.

– Jó napot kívánok, dr. Sakamoto, örülök, hogy személyesen is megismerhetem – üdvözölte a kórház főorvosát.

– Én is, dr. Silvia. Örülök, hogy itt van. A csapat és én alig várjuk, hogy együtt dolgozhassunk önnel – válaszolta a férfi, és elengedte a kezét, miközben átadta neki a laptopot. – Itt megtalálja senhor Orlay teljes betegkartonját, az összes képet, vizsgálati eredményt és teszteredményt, amivel eddig rendelkezünk. Az egész csapat a rendelkezésére áll. Ha bármilyen kérdése van, csak jelezzen nekik. – Fejével az asztalon lévő telefon felé intett. – Ezt a kis konferenciatermet irodává alakítottuk át a tartózkodása idejére.

– Köszönöm – válaszolta Yara mosolyogva, és körülnézett a szobában. Szerencsés esetben nem fog túl sok időt itt tölteni, hanem folyamatos kapcsolatban áll majd a többi orvossal az ügyben.

Előzetesen kérte, hogy naponta tájékoztassák a beteg állapotáról. Senhor Orlay szívműtéten esett át, amelyből soha nem épült fel teljesen. A dokumentumokból kiderült, hogy a csapat már elvégzett néhány neurológiai vizsgálatot, amelyek eredményei nem voltak teljesen egyértelműek.

– Szeretnék magam is meggyőződni a beteg állapotáról, mielőtt megnézném az aktáját. Lehet, hogy akkor már észreveszem a téves diagnózisokat.

Általában ez volt az a pillanat, amikor némi ellenállásba ütközött az orvosok részéről. Senki sem szerette, ha egy külső tanácsadó hibákra mutatott rá, és ő ezt meg tudta érteni. De nem jutott volna ilyen messzire a karrierjében, ha nem tanult volna a hibáiból. Szülei magas elvárásai miatt már fiatalon olyan ellenálló képességet fejlesztett ki, amely előnyös volt a karrierje szempontjából.

Dr. Sakamoto azonban nyugodtan fogadta a megjegyzést, és elvezette a beteg szobájához, amely nem messze volt az irodától.

A főorvos röviden kopogott, majd kinyitotta az ajtót, és beléptek.

Yara egy idősebb férfit látott, hatvan év körüli lehetett. A szem alatti táskák és a viaszos arcszín elárulta, mennyire megviselte ez a rejtélyes betegség.

– Bom dia, senhor. Dr. Silvia vagyok, és a orvosi csapatot segítem. Megvizsgálhatom?

– Sim. – Hangja rekedt volt, kétségtelenül a lélegeztetőcső miatt, amelyhez csatlakoztatva volt.

Yara elővette a sztetoszkópját, és meghallgatta a beteget. Senhor Orlay egészségi állapota egyre romlott, amióta felébredt a narkózisból. Az új szívbillentyű működött, és életben tartotta, de túl gyenge volt ahhoz, hogy felálljon.

Mi vezetett ehhez az állapothoz? A megelőző jelleggel adott gyógyszerek? Vagy ismeretlen betegségtől szenved, amely láthatóan gyengíti, és amelyre semmilyen kezelés nem hatott? Valami, ami nem a sérült szívbillentyűjével kapcsolatos?

Yara gondolatban feljegyezte, hogy ellenőriznie kell a gyógyszerei listáját. Aztán elővett a táskájából egy kis zseblámpát, és megvizsgálta a pupilláinak reakcióját. Normális volt, és nem mutatta jeleit idegrendszeri károsodásnak.

– Köszönöm, senhor Orlay. Remélem, sikerül kiderítenem a betegség pontos okát. Hamarosan megbeszéljük a további teendőket.

Yara úgy érezte, ismét ura önmagának. A betegek diagnosztizálására kell koncentrálnia. E beteg kritikus állapota miatt egyébként sincs ideje a régi szerelmére gondolni. Legfőbb célja, hogy megoldja ezt az orvosi rejtélyt, és hátrahagyja szülővárosát.

Talán túl sokat agyalt a dolgon. Három évtized telt el, amelynek során sem ő, sem a férfi nem próbált kapcsolatba lépni a másikkal. Valószínűleg a rövid találkozásuk során is kizárólag szakmai ügyekről lesz szól.

És talán így a legjobb.

Salvador egy pillanatra lehunyta a szemét, és mély sóhajt hallatott. Előtte feküdtek Henrique Orlay utolsó felvételei. Az elmúlt négy napban újra és újra alaposan áttanulmányozta a MRI-felvételeket, csak hogy találjon valamit, ami segíthet a betegen. Állapota annyira romlott, hogy Sakamoto főorvos egy híres tanácsadót hívott segítségül. Kollégái, akik vele együtt dolgoztak az eseten, bosszúsak voltak emiatt, de Salvador nem törődött velük.

Számára az volt a legfontosabb, hogy jó munkát végezzen. Fontos volt maga miatt – és az unokaöccse miatt, aki nemrég költözött hozzá. A munkaidő amúgy is kemény volt, és egy kritikus állapotú beteg csak tovább rontott a helyzeten. Ő radiológus, és behatóan foglalkozott a felvételekkel – ha valakinek feltűnik valami, akkor az ő.

Villogott a mobiltelefonja, ránézett a kijelzőre. Elolvasta az emlékeztetőt, amit beállított magának. Sakamoto főorvos egy aktuális kontrasztos MRI-t kért. Amikor Salvador korábban a beteg szobájában járt, az még aludt, de időközben alighanem az orvosok és orvostanhallgatók is befejezték a vizitjüket.

Meglepetésére a betegszoba ajtaja nyitva volt. Meglátta Sakamoto főorvos ismerős alakját és egy számára ismeretlen nőt, aki valószínűleg a konzultáns orvos.

Salvador mozdulatlanul állt az ajtóban. A nő nem viselt semmi szokatlant – sötétkék blúzt és ceruzaszoknyát –, de Salvador csodálkozott a saját reakcióján. Tekintete követte a nő nyakának lágy íveit, amikor előrehajolt, hogy meghallgassa a beteg szívverését. Sötétbarna hajának néhány tincse kiszabadult a hajpántból, amely a fürtöket összetartotta.

Salvador pislogott, és megpróbálta lerázni a zavarba ejtő érzéseket. Hogy is hívták? Nem emlékezett a vezetéknevére, de a keresztneve örökre bevésődött a lelke rejtett részébe. Yara.

Annyi év után is furcsa érzés fogta el, amikor fiatalkori szerelmére gondolt. Egy része összetört, amikor a lány elköltözött Brazíliavárosból, és soha többé nem tért vissza. Az elmúlt három évtized alatt a veszteség fájdalma alábbhagyott, de Yara árulását soha nem felejtette el. A viselkedése megtanította, hogy senkiben sem bízhat. Bármennyire is hitte, hogy ismeri az embereket, végül soha nem szabad elfelejtenie, hogy az emberek változnak, és csak a saját előnyükre gondolnak.

Mint Yara, és ezért valójában hálásnak kell lennie neki. Az után a csalódás után nem volt több komoly kapcsolata, és minden új partnerét távol tartotta magától.

– Áá, Martins, örülök, hogy itt van. Akkor azonnal be is mutathatom dr. Silviát. – Sakamoto főorvos észrevette, és kiszakította fájdalmas emlékeiből.

Salvador újra dr. Silvia felé nézett, aki még mindig a beteg fölé hajolt, és megdöbbenve vette észre, hogy a nő megdermedt.

Talán meglepődött? Nem számított rá, hogy találkozik a csapat orvosaival?

– Örülök, hogy megismerhetem, dr. Silvia. Salvador Martins vagyok, a radiológus ennél az esetnél. – Kinyújtotta a kezét, de zavartan megállt.

Dr. Silvia habozott, és amikor végül megfordult, Salvadornak elakadt a lélegzete. Mintha egy ismerős szellemmel találkozna a múltjából.

A nő tágra nyílt szemmel bámult rá.

– Yara? – kérdezte zavartan a férfi.

– Szia, Salvador – mondta a nő rekedt hangon.

– Ismerik egymást? – kérdezte Sakamoto főorvos.

– Nem tudtam, hogy te vagy dr. Silvia – jegyezte meg Salvador, és megpróbált tisztán gondolkodni. – Megváltoztattad a neved.

Árnyék suhant át a nő arcán.

– Az emberek ezt szokták, amikor férjhez mennek.

– Igaz. De te azt mondtad, soha nem fogsz férjhez menni.

A szavak akaratlanul csúsztak ki a száján. Tizenéves korukban beszéltek erről, de mi értelme van ma már ennek az ígéretnek?

A vezetékneve része volt a lényének. Lopes. Furcsa, hogy meggondolta magát. Másrészt a nő, aki előtte állt, már nem az a lány volt, akit egykor ismert.

Yara nem tudott válaszolni.

Azok alatt az évek alatt, amikor elképzelte, milyen lesz a találkozásuk, ezek voltak az utolsó szavak, amelyeket várt tőle. Akaratlanul is eltalálta a fájó pontját.

Yara senkinek sem beszélt a válásáról, és arról, mennyire szenvedett tőle. Salvador előtt is hallgatni fog róla. A válás volt az egyik oka, hogy nem tért vissza Brazíliába, hanem úgy döntött, bejárja a világot, és karriert épít. Senki sem tett fel kérdéseket, ha csak egy hetet töltött egy helyen, így még egy kicsit tovább tudta őrizni a titkát.

Szégyellte, hogy attól való félelmében, hogy elveszíti egyetemi helyét, engedett szülei követelésének, ahelyett hogy harcolt volna Salvadorért, a férfiért, akiről azt hitte, ő az igazi.

– Brazíliavárosból származom – fordult dr. Sakamotóhoz, aki kérdőn nézett rá. – Együtt jártunk iskolába.

– Á, értem. Ez esetben feltételezem, hogy szán egy kis időt arra, hogy megismerteti régi barátnőjét a kórházzal, és bemutatja a csapat többi tagjának? – fordult Salvadorhoz a főorvos.

Ő merev arccal bólintott. Csend uralkodott a szobában, csak a monitor halk zümmögése és sípolása törte meg, amelyhez senhor Orlay volt csatlakoztatva. Annyi mindent akart neki mondani Yarának, de ő mintha megdermedt volna.

– Beszélhetnénk kint?

Salvador röviden ránézett, majd senhor Orlayhoz fordult.

– Henrique, attól tartok, még egy MRI-t kell csinálnunk. – Kesztyűt húzott, és elővett a táskájából egy sötét folyadékkal töltött fecskendőt.

Senhor Orlay fájdalmas sóhajt hallatott, és Yara remélte, hogy nem kell még több beavatkozáson átesnie, mielőtt kiderül, mi a baja.

Salvador is észrevette a beteg nyugtalanságát, mert odahúzott egy széket, és leült mellé az ágyhoz.

– Jó hírem van, Henrique. Idehoztuk ezt a remek orvost, hogy kezelje önt. Ha valaki kiderítheti, mi a baja, az ő. Már csak egy kicsit kell kitartania.

Yara nem volt biztos benne, hogy senhor Orlay arcára visszatért-e a szín, vagy csak képzelődött, de meglepődött, amikor Salvador fáradt bólintással rámosolygott.

– Most beadom a kontrasztanyagot, aztán levisszük a felvételhez – mondta Salvador, és felállt. – Máris szólok a nővérnek.

Yara meghatódott gondoskodó viselkedésétől. Salvador még mindig ugyanaz a barátságos és empatikus ember, aki törődik a gyengébbekkel. Ezt a tulajdonságot mindig is csodálta benne.

Megdermedt, amikor futólag Salvador ránézett, majd elhagyta a szobát.

– Salvador – szólt utána. Amikor a férfi megfordult felé, elnémult a döbbenettől, amit a tekintetének mély fájdalma váltott ki belőle.

– Most nincs időm beszélni, Yara, és nem is tudok.

– Csak egy perc. A következő napokban szorosan együtt fogunk dolgozni. Ezért szeretnék tisztázni dolgokat. Tudom, hogy nem lehet visszacsinálni a viselkedésemet, de legalább hadd magyarázzam meg.

Salvador fogcsikorgatva keresztbe fonta a karját a mellkasán, miközben elgondolkodott a szavain, és minden másodperccel, ami eltelt, egyre erősebben szorult gyomrában a csomó.

Yara nem így képzelte el a viszontlátást, bár természetesen tisztában volt vele, hogy a férfi dühös és sértett lesz. Minden joga megvan hozzá. De mivel ismerte a durva külső mögött rejlő békülékeny természetét, legalább remélte, hogy meghallgatja.

Miközben csendben figyelte Salvadort, csak most jött rá igazán, mennyire fontos számára ez a beszélgetés. Barátságuk sokat jelentett neki, és talán ma is egy pár lennének, ha nem engedelmeskedett volna szülei akaratának.

– Most nem foglalkozhatok ezzel, Yara.

– Együtt fogunk dolgozni ezen az eseten, függetlenül attól, hogy mit gondolunk egymásról, ezért tudnom kell, hogy nem lesz probléma. Szánj rám egy percet, Salvador – kérte a nő, amikor a férfi áthatolhatatlan arckifejezéssel nézett rá.

Salvador megfeszítette a vállát.

– Szükség van rám az MRI-nél.

Salvador kórházi világa rést kapott, és pontosan tudta, kinek köszönheti ezt.

Bár a kórházban mindig nyüzsgés volt, itt békében lehetett önmagával. Olyan orvosokkal dolgozott együtt, akik szenvedélyesen és elkötelezetten végezték a munkájukat, mint ő. Itt sok jót tehetett a munkájával, ahogy a magánéletében is, amikor gondoskodott az unokaöccséről, és megpróbált jó életet biztosítani neki – olyan életet, amelyet neki saját erejéből kellett felépítenie. Szülei kudarcot vallottak a nevelésében, és bűnözői példájukkal rossz útra terelték az öccsét, Felipe-t. Salvador alig tudta elhinni, hogy épen vészelte át azt az időszakot.

Yara. Szeme előtt felvillantak a közös idők képei. Iskola után a lány gyakran meghívta magához, amikor érezte, hogy feszült és nyugtalan. Azokon a napokon szülei adósságok és anyagi problémák miatt veszekedtek, és ennek áldozatai a fiaik voltak.

Yarának soha nem jutott volna eszébe, hogy megkérdezze az okát, vagy elutasítsa a származása miatt, ahogy a körükben élő többi ember – legalábbis ezt hitte, amíg Yara magyarázat nélkül meg nem szakította vele a kapcsolatot. Románcuk még friss volt, amikor a lány Porto Alegre-be költözött. A csókjaikat egy kézen meg lehetett számolni, de ez a néhány értékes hét elég volt ahhoz, hogy közös jövőről álmodozzon. Ezért volt olyan nagy a dühe és a fájdalma a szakítás miatt, hogy sok éven át senkivel nem tudott komoly kapcsolatot létesíteni.

Ennek ellenére be kellett vallania, hogy Yara megmentette az életét. Az idő, amit a szülei házukban töltött, megadta neki a szükséges érzelmi távolságot ahhoz, hogy ne kerüljön ugyanabba a bűnözői körbe, mint a szülei. Ezt soha nem tudja meghálálni neki.

Az irodája ajtajának nyílása rázta fel gondolataiból. Egy fiatal radiológus lépett be.

– Itt vannak a felvételek, dr. Martins – mondta, és átadta neki a táblagépet.

Salvador hálásan bólintott. További bonyolult esetek várják. Gyorsan megnézte a mobilját, hogy ellenőrizze az időt. Tétován fontolgatta, hogy teljesítse-e Yara kérését. A nő arról akar beszélni, ami sok évvel ezelőtt történt közöttük.

Amikor iskolás korukban megismerkedtek, még nem volt tisztában a szexuális orientációjával, csak sokkal később jött rá, hogy biszexuális. Hogy alakult volna a nemi élete, ha ilyen fiatalon örökre elkötelezte volna magát egy nő mellett? Boldoggá tudott volna tenni egy olyan nőt, mint Yara, aki biztos és gazdag körülmények közül származott? Ő bizonytalan családból jött, és máig jól emlékezett a szomszédok pillantásaira és suttogásaira a környéken.

De Yarának igaza van. Akár tetszik neki, akár nem, a jövőben egy csapatban dolgoznak, és a betegek érdekében nem engedhetik meg maguknak, hogy elterelje valami a figyelmüket, és hibákat kövessenek el.

Visszatartott egy sóhajt, és elindult a nő irodájába. Kopogott az ajtón.

– Szabad! – hallatszott bentről.

Yara összehúzott szemmel bámult a laptopjára, és elmerülten játszott a kezében tartott tollal. Mellette egy jegyzetfüzet feküdt, amely már tele volt alig olvasható megjegyzésekkel. Salvador önkéntelenül elmosolyodott. Már az iskolában is alig tudta elolvasni a kézírásos jegyzeteit.

– Felajánlanám, hogy átnézzük a betegek jegyzeteit, de otthon felejtettem a nagyítóm – viccelődött spontán.

Yara meglepetten emelte fel a fejét.

– Salvador… szia.

Nem lehetett nem észrevenni, hogy kényelmetlenül érzi magát. Harminc év után már nem számított rá, hogy újra látja, és tisztázhatja köztük a dolgokat. És Salvador nem volt biztos benne, hogy ő egyáltalán akarja-e még ezt.

– Van egy percem, ha beszélni akarsz – hallotta magát mondani, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Persze… – A nő hangjában enyhe habozás volt, mielőtt folytatta. – Ülj le.

Leült, és odaadott neki egy csomag chipset, amit egy hirtelen ötlettől vezérelve vett egy automatából útközben.

– Gondoltam, a száraz jegyzetek után megéheztél egy kis nasira.

Yara megnézte a csomagot, amelyen egy élénkzöld krokodil volt.

– Sajtos?

– Már nem szereted? – kérdezte Salvador mosolyogva.

– Épp ellenkezőleg, de tudom, mennyire egészségtelen – válaszolta Yara nevetve, és megnézte az összetevők listáját. – Sajtízű, de valódi sajtot soha nem látott. – Egy pillanatig habozott, mielőtt felbontotta a zacskót. – Nem semmi, hogy még mindig ismered az ízlésemet.

– Hogy halad a kutatás? – váltott témát zavartan Salvador.

– Jól. Nagyon érdekes orvosi rejtély. – Egy darab chipset tett a szájába, és néhány pillanatig csak rágott. – Hogy lehet, hogy ezeknek mindig ugyanolyan az ízük? – kérdezte csodálkozó tekintettel.

A férfi mosolygott, és felbontotta a kolbászosat, amit magának vett.

– Nem értem, hogy tud ez ízleni neked – motyogta rágás közben.

Yara nevetett, és hangja keserédes emlékeket ébresztett egy gondtalan időszakból.

– Ez vigaszkaja, nem kell ízlenie – mondta mosolyogva, pontosan úgy, ahogy Salvador emlékezett rá.

Csendben nézte az arcát. Az évek alatt alig változott. Világosbarna szemében még mindig ott ragyogott a kíváncsiság. Első szerelme is tükröződött ebben a tekintetben. A düh és a fájdalom, érzések, amelyeket már régóta legyőzöttnek hitt, újra felszínre kerültek.

– Ezek a kontrasztfelvételek? – kérdezte Yara, és a fejével a táblagépre mutatott, amelyet a férfi az asztalra tett.

– Nem, ez egy másik eset. Ma reggel hozták át egy másik kórházból.

– Megnézhetem?

Salvador feloldotta a tablet zárolását, és megmutatta neki a képeket.

– Megmagyarázhatatlan súlycsökkenés és extrém fáradtság.

Yara felnagyította a képeket, és csendben tanulmányozta őket.

– Hm, érdekes… – mormolta.

– Miért?

Yara ránézett, majd visszaadta a táblagépet.

– Megmutatnád a kórlapját? Érdekel, hogy az orvosok még mit találtak.

– Megpróbálod felállítani a diagnózist? – Salvador kérdőn felhúzta a szemöldökét.

Már megnézte a felvételeket, és észrevette az aorta körüli gyulladást. De a súlycsökkenéssel és a fáradtsággal együtt ez csak egy a sok lehetséges ok közül. Az általános orvosnak kellett volna leszűkítenie a kört.

Yara csak nem tud diagnózist felállítani néhány kép alapján!

Salvador kinyitotta a beteg aktáját. Yara koncentráltan elolvasta, majd végül azt mormogta:

– Hm… ez vaszkulitisz.

Salvador hitetlenkedve nézett rá.

– Alacsony a pulzusa. A fáradtsággal és a képen látható gyulladással együtt ez Takayasu-arteritisz.

Salvador a homlokát ráncolta.

– Nem hiszem, hogy az orvosi egyetemen, ahová jártam, részletesen foglalkoztak ezzel a betegséggel.

Yara egy pillanatig hallgatott, majd halkan felnevetett.

– Elég ritka betegség. Még nem sokszor diagnosztizáltam.

– Hm.

Salvador újra megnézte a felvételeket, majd Yara felé fordult. Furcsa érzés kerítette hatalmába. Pár perc alatt sikerült diagnosztizálnia egy beteget, amire egy egész kórház sem volt képes.

A lány, akit évekkel ezelőtt szeretett, mindig is ambiciózus volt, és Salvadort nagy büszkeséggel töltötte el, hogy milyen messzire jutott – ugyanakkor mély fájdalmat is érzett, amiért Yara úgy döntött, nem osztja meg vele életének ezt a szakaszát. Önző módon megfosztotta minden esélytől, amikor figyelmen kívül hagyta számtalan kísérletét, hogy beszéljen vele.

És miért? Salvador tudta, hogy a társadalmi különbség soha nem zavarta. Nem olyan ember, akit mások véleménye befolyásolna. Yara még akkor sem hagyta magát befolyásolni, amikor az iskolában apja priuszáról suttogtak. Neki az ember számított, nem a szülei bűncselekményei alapján ítélte meg.

Egészen addig a napig, amikor megszakította vele a kapcsolatot. Azután csak egy sor rövid viszony volt Salvador életében. Utolsó kapcsolata Eddel akkor romlott meg, amikor kinevezték unokaöccse, Felix gyámjává, és Ed közölte vele, hogy ő viszont nem akar gyereket.

De talán még hálás is lehet Yara árulásáért. Mi lett volna a kapcsolatukkal, ha egyszer csak ki akarta volna élni a férfiak iránti vonzalmát? Amikor először vette észre, hogy a férfiak ugyanúgy izgatják szexuálisan, mint a nők, eleinte küzdött ezzel. Sok évbe telt, mire megértette, hogy ez rendben van.

Nem próbálhatta volna ki, ha Yarával marad. És mégis, a lány viselkedése fájt neki, és hallani akarta, mit mond erről.

– Miért, Yara?

2. FEJEZET

Yara elpirult, amikor Salvador ilyen hirtelen szembesítette a kérdéssel. De ez a beszélgetés elkerülhetetlen, ha sikeresen és gyorsan akarja elvégezni a feladatát. Ráadásul kevesebb mint két hét múlva elhagyja Brazíliavárost, mielőtt a családja megtudná, hogy itt van.

Még nem döntötte el, hogy meglátogatja-e a húgát és az unokatestvéreit. Hiányoztak neki, de nem volt kedve a házassága kudarcáról beszélni velük. Nem akarta hallgatni, hogy elváltként milyen szégyent hozott az anyjára, és boldogan lemondott a szomszédok pletykáiról is.

Közel állt tíz évvel fiatalabb húgához, bár Bianca nem volt kitéve szülei magas elvárásainak, és maga dönthetett az életéről. Hogy lehet az anyjuk olyan melegszívű és megértő Bianca iránt, miközben őt akkora nyomás alá helyezték? Yara még ma sem értette anyja motivációit, de nagy erőfeszítéseket tett, hogy ne haragudjon a húgára. Nem az ő hibája volt.

Yara sokáig nem akarta észrevenni szülei manipulatív viselkedését. Hogy mondhatja el Salvadornak, hogy megfenyegették, tönkreteszik az orvosi egyetemről szóló álmát, ha nem teljesíti az akaratukat?

Ahhoz, hogy megbékéljen akkori döntésével, be kellett beszélnie magának, hogy szülei csak a legjobbat akarták neki, amikor ragaszkodtak hozzá, hogy feleségül menjen egy férfihoz, akit alig ismert. Miféle szülők azok, akik a társadalmi státuszuk végett boldogtalan életre kényszerítik a gyereküket? Sok évbe telt, mire rájött, mennyire manipulálták.

Amikor egy évvel ezelőtt végre megértette, beadta a válópert, és elhagyta lakóhelyét, az Egyesült Államokat.

– Fiatal voltam, és nagyon ostoba… bár ezt valószínűleg már tudod.

– Figyelj, ha nem akarod elmondani az okát, akkor ne tedd. A sok hiábavaló telefonhívás után már feladtam a reményt, hogy találok elfogadható magyarázatot – válaszolta Salvador.

Szavai mélyen megérintették Yarát. Igaza van. Azok után, amit együtt átéltek, többel tartozott neki, mint egy „sajnálom, hogy elüldöztelek” mondattal. De a sebek az életében még túl frissek voltak ahhoz, hogy nyíltan beszéljen róluk vele vagy bárki mással.

– Sok éven át barátok voltunk, és egy bizonyos ponton a kapcsolatunk jellege megváltozott – mondta, és megpróbált a lehető legőszintébb lenni. – Közelebb kerültünk egymáshoz, és azt hittem, hogy veled akarom leélni az életem. De amikor elmentem, rájöttem, hogy talán mégsem ezt akarom, és pánikba estem.

A hazugság keserű ízt hagyott a szájában, de megpróbálta nem mutatni. Nem volt bátorsága elmondani neki, mennyire nyomást gyakorolnak rá szülei. De a közös idejükhöz itt, Brazíliavárosban csak ennyit kell tudnia Salvadornak.

Végül újra rá mert nézni Salvadorra, aki átható pillantással méregette. Volt idő, amikor a férfi feltétel nélkül bízott benne, és soha nem kételkedett a szavaiban. De az még azelőtt volt, hogy kizárta az életéből. Ez a felismerés fájt, de meg tudta érteni.

Yara remélte, hogy szavai elegendőek lesznek ahhoz, hogy megújítsák a barátságukat.

– Te nem akartál többet, mint barátságot? – kérdezte Salvador hitetlenkedve.

– Én… azt hittem, tudom, mit akarok. De aztán elköltöztem az orvosi tanulmányaim miatt, és utána rettegtem visszajönni.

Ez legalább igaz volt, bár más okokból, mint Salvador gondolta. Szülei állandó ellenőrző telefonhívásai kimerítették, és kétséget keltettek benne abbéli képességével kapcsolatban, hogy meg tudja ítélni egy ember jellemét. Anyja mesélt neki a Salvador családjáról keringő pletykákról. Yara tudta, hogy Salvador küzd ezzel, de soha nem kérdezett rá, és a férfi sem beszélt róla.

Salvador elmondta volna neki, ha bajban van, ugye? A szívét elárasztó kétségek miatt akkor nem tudta, mit tegyen, ezért inkább elkerülte őt, ami nem volt jó stratégia, de ő ezt az utat választotta.

Csend telepedett közéjük. Salvador tekintete az arcán pihent, megpróbált a felszín mögé látni. Végül megrázta a fejét, és sóhajtott.

– Ezt el is mondhattad volna – mondta halk, mély hangon, úgy, hogy Yara nem egészen tudta értelmezni a hangszínét.

Megkönnyebbülés volt, ami olyan lágy tónust adott a hangjának? Mert az évek során magát okolta?

– Sajnálom, Salvador. Akkoriban túlságosan el voltam foglalva magammal, hogy megértsem a tetteim következményeit. De most már tudom. Tisztában vagyok vele, hogy ez most már valószínűleg nem sokat jelent neked, de mindig sajnáltam, hogy elveszítettelek mint barátot.

És ez volt az igazság, amit feltétlenül tudnia kellett. Minden, ami a szakításukkal kapcsolatos, még túl személyes volt Yara számára ahhoz, hogy beszéljen róla, de a legfontosabbat elmondta neki: hogy hiányzott az életéből.

Salvador elgondolkodva hátradőlt a székében.

– Értékelem a bocsánatkérésedet, de nem vagyok biztos benne, hogy valaha is újra barátok lehetünk, vagy hogy akarok-e lenni. Az, ahogy szó nélkül elmentél, szinte összetört, és bár tovább éltem az életem, nem felejtettem el – mondta komolyan. Bár Yara számított erre a reakcióra, szavai mélyen megrázták. – De ez nem fogja befolyásolni a szakmai együttműködésünket.

– Ez minden, amit hallani akartam.

Ismét csend lett, de a feszültség eltűnt, és egy furcsa érzés, a régi bizalom támadt fel.

– Mikor találkozol Biancával? – kérdezte Salvador.

– Még nem tudom… attól függ, mennyire lesz munkaigényes ez az eset, és hogyan alakul a karrierem. A munkám általában nem hoz el Brazíliába, pedig jó lenne még egy kicsit itt maradni…

Salvador félbeszakította a hosszú választ:

– Szóval a húgodat is kerülöd? Van még egyáltalán valaki ebben a városban, akivel jól kijössz?

Yara meglepetten nézett rá, és látta, hogy a szája sarka megrándul.

– Gúnyolódsz rajtam – mondta, és keresztbe fonta a karját. – Szóval így fog kinézni a jövőbeli együttműködésünk? Addig gúnyolódsz rajtam, amíg jobban nem érzed magad? Ez aligha kapcsolódik ehhez az esethez – válaszolta Yara színlelt felháborodással, bár nem tudta elrejteni megkönnyebbülését.

– Lenyűgöz, milyen gyorsan diagnosztizáltad ezt a beteget. Ha mindig ilyen gyorsan dolgozol, holnap reggelre végzünk senhor Orlayjal – mondta Salvador.

Bár Yara pontosan tudta, mennyi szakértelemre volt szükség a helyes diagnózis felállításához, elpirult a bókjától.

Aztán Salvador olyan mosolyt küldött felé, amely a csontja velejéig átjárta.

– Ó, csak jókor voltam jó helyen. Bár ritka betegségről van szó, viszonylag könnyű diagnosztizálni. Senhor Orlay esetében a nehézség abban rejlik, hogy a diagnózist téves következtetések alapján állapították meg.

Salvador éles tekintete alatt Yara egyre jobban zavarba jött. A jegyzeteibe nézett.

– A szívbillentyű cseréje félrevezette a diagnosztikai csapatot – folytatta. – Nemcsak egy, hanem két betegsége van. Először is szívelégtelenség, ezért kapta az új billentyűt, másodszor pedig egy korábbi betegség, ami megmagyarázza a tüneteket, de nem a műtét utáni komplikációknak tulajdonítható. Ez volt a hiba. De mivel a tünetek illeszkednek a szívhibájához, másik lehetőséget kizártak…

Salvador elgondolkodva nézett rá, s ő lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy a férfi az állát simogatja. Olyan másnak tűnt, mint a fiú, akibe beleszeretett, de a mimikájában még mindig felismerhető volt a fiatal Salvador.

– Ezért leállítom az összes gyógyszert, amit a műtét után kapott. Ha a gyógyszerek kiürülnek a szervezetéből, akkor…

Csörgött Salvador mobilja, ránézett a kijelzőre, és felállt.

– Bocs, dr. Douglas vár rám. – Felvette a táblagépet, és a hóna alá szorította. Yara visszatartotta a lélegzetét. – Később találkozunk. Senhor Orlay állapota az egész csapatot éjjel-nappal foglalkoztatja, és szeretnék többet hallani a gondolataidról.

– Tudod, hol találsz meg – mondta a nő, és ügyetlen mosolyt erőltetett az arcára.

A pulzusa felgyorsult, amikor nézte, ahogy elhagyja az irodát. A látványa egyszerre volt idegen és ismerős. Természetesen megöregedett, de a mai viselkedése alapján még mindig ugyanaz volt.

Még mindig az ő Salvadorja.

Amikor Yara belépett senhor Orlay szobájába, meglepődött, hogy Salvador ott van. Az ágyánál ült, és halk, bizalmas beszélgetésbe merült vele. Yara köhintett, hogy felhívja magára a figyelmüket. Salvador felnézett, és átható pillantása bizonytalanná tette.

Még mindig szomorú volt, hogy tisztázó beszélgetésük nem úgy alakult, ahogy remélte. Salvador távolságtartó és szűkszavú volt.

Nehéz volt tiszta gondolatokat formálni a férfi jelenlétében. A régi érzések újra felébredtek benne, de ezt semmiképp sem engedheti meg magának. Ő volt az, aki elfojtotta kibontakozó szerelmüket – egy döntés, amelyet megbánt, de már nem tudott visszacsinálni.

A tegnapi kijelentései alapján Salvadort már nem érdekli, sem barátként, sem szeretőként. Nem mintha bármiféle kibékülésben reménykedett volna. Épp ellenkezőleg: csak gyorsan el akarta végezni a munkáját, hogy minél hamarabb elhagyhassa Brazíliát.

– Jó estét, senhor Orlay. Épp az esti körömet teszem, és még egyszer meg akartam nézni, hogy van. – Közelebb lépett az ágyhoz, és a betegre nézett. – A legtöbb gyógyszerét leállítottuk, kivéve a szívgyógyszereit. Ha éjjel fájdalmai lennének, utasítottuk az éjszakás nővért, hogy szükség esetén növelje az adagját. Mindenképpen szóljon neki.

Senhor Orlay bólintott, és a karikák a szeme alatt elárulták, milyen stressz alatt áll a tisztázatlan diagnózis miatt. Ez önmagában is elég ok arra, hogy ezt az esetet minél hamarabb megoldják.

– Obrigado – mondta erőlködve.

Yara megnyugtató mosollyal válaszolt.

– Szívesen. Akkor holnap reggel találkozunk. – Amikor kilépett a szobából, hallotta Salvador suttogását. A nyakszirtjén felállt a szőr, amikor észrevette, hogy a férfi követi.

– Yara – szólt utána, mire ő megállt, és felé fordult.

Salvador utolérte. A szája sarkában enyhe mosoly játszott. Tizenéves korában is így mosolygott. Ritkán mutatott nyílt mosolyt, azt különleges pillanatokra tartogatta. Yara emlékezett, amikor megkapta az értesítést az orvosi egyetemtől. Örömükben egymás karjába estek, Salvador mindkét kezével megfogta a vállát, és ösztönösen megcsókolta. Ez a csók megváltoztatta a kapcsolatukat.

– Már végeztél?

– Mára igen, visszamegyek a hotelbe. Csomagoltam olvasnivalót estére. – Megkopogtatta a táskáját, amelyben a kórházi könyvtárból kölcsönzött orvosi folyóiratok voltak.

Salvador egy pillanatig habozott, amit Yara nem tudott pontosan értelmezni.

– Elvigyelek? Gondolom, nincs kocsid, mivel annyit utazol.

Miért tette ezt az ajánlatot? Ürügyet keres, hogy időt tölthessen vele? Gyorsan félretolta a felkúszó örömöt. Nem, semmiképpen sem adhatja át magát ennek a gondolatnak. Salvadort nem érdekli, ezt egyértelműen világossá tette. Csak udvarias, mert együtt dolgoznak az eseten.

– Nincs messze a szállodám, a kórház közelsége miatt foglaltam ott szobát.

– Akkor elkísérlek. – Szavai őszinte aggodalmat tükröztek.

Yara megpróbálta nem túlértékelni az örömét. Egész délután folyamatosan a beszélgetésükre gondolt, miközben a laboreredményeket és az online adatbázisokat böngészte abban a reményben, hogy megtalálja a hiányzó kirakósdarabot a helyes diagnózishoz.

– Oké, ha van időd – válaszolta, és megpróbálta nem mutatni bizonytalanságát.

– Sakamoto főorvos neheztelne rám, ha nem gondoskodnék a VIP orvosunkról, és nem éreztetném vele, hogy szívesen látjuk.

– Pont olyan kötelességtudó vagy, mint mindig – válaszolta Yara gúnyosan.

Kimentek a szabadba, és Yara mély lélegzetet vett, miközben a meleg levegő átölelte. A nyár már majdnem véget ért, a hőmérséklet elviselhetőbb szintre süllyedt.

– Hiányzott a hőség – ismerte el, miközben elindultak. – Annyi időt töltök enyhébb éghajlatú országokban, hogy nem sokszor tudok napozni.

– Igaz, te azok közé tartozol, akik élvezik a kínzó hőséget.

Salvador felhúzott szemöldökkel nézett rá, amikor összerezzent a szavaira.

– Hidd el, ha egyszer hosszabb ideig Brazílián kívül élsz, értékelni fogod a meleget és a napot. Két hónapot töltöttem Londonban a munkám miatt, és egyszer se láttam a napot.

– Talán egyszer majd leellenőrzöm, hogy így van-e – válaszolta derűsen Salvador.

– A családod még mindig itt tart?

– Bizonyos értelemben. A szüleim néhány éve meghaltak, és én segítek Felipe-nek és a barátnőjének a fiukkal.

Minden szavát gondosan megválasztotta, ami Yarát nem lepte meg. A családja mindig is kényes téma volt számára. Az öccse, Felipe sok bajt okozott az iskolában, s mint idősebb testvérnek Salvadornak kellett viselnie a következményeket. Akkoriban Yara nem sokat gondolkodott a helyzetén, hiszen ő jobban megértette a család iránti kötelességteljesítés jelentőségét, mint bárki más. Ez a fajta kötelességtudat távolította el Salvadortól, és sodorta olyan házasságba, amely eleve kudarcra volt ítélve.

– Felipe-nek van gyereke? – kérdezte meglepetten. Anyja többször is bűnözőnek nevezte a férfit, és ez a kép éles ellentétben állt egy odaadó apa képével.

Salvador hallgatott, majd végül bólintott.

– Felix a neve. Most nálam lakik, amíg Felipe…

Nem fejezte be a mondatot, és Yara nem mert tovább kérdezni. Húga a telefonálásaik során néha beszélt Salvadorról és a családjáról, de Yara soha nem kérdezősködött. Az csak régi emlékeket és érzéseket ébresztett volna fel benne, amelyeket jobb volt elzárva tartani.

Miért mesélem el ezt neki? – kérdezte magától Salvador. Felipe az egyik kedvenc kocsmájában ismerkedett meg a barátnőjével, és rövid időn belül a lány teherbe esett. Salvador aggodalommal fogadta a hírt. Felipe már régóta nem élt stabil életet, és gyakori vendég volt a helyi börtönben. Egy gyereket belerángatni ebbe a helyzetbe nem végződhetett jól.

Remélte, hogy miután apa lett, öccse kilép a rossz társaságból, és becsületes munkát keres, hogy eltarthassa új családját. De szüleik tíz évvel ezelőtti halála után tanúja volt annak, hogy Felipe visszatért régi szokásaihoz, és veszélyes emberekkel üzletelt.

Salvador viszont keményen dolgozott azért, hogy becsületes életet éljen, és megszabaduljon családja rossz hírétől. Nem volt könnyű, de távol tartotta magát Felipe életétől, hogy megvédje magát és orvosi hírnevét. Csak akkor avatkozott be az unokaöccse érdekében, amikor Felipe megint bajba került, és nem sokkal később a hatóságok rábízták a gyerek felügyeletét.

Felelősnek érezte magát Felixért, és fontos volt számára, hogy ne kerüljön rossz társaságba. Senkinek sem beszélt erről, csak egy maroknyi embernek, akikben feltétlenül megbízott. Miért bízik meg Yarában ilyen vakon? Valószínűleg régi szokásból.

– Az út veszélytelennek tűnik – mondta, amikor megérkeztek a hotelhez. – Szóval nem kell aggódnom, ha egyedül jársz ide a kórházból.

– Aggódtál a biztonságom miatt? – kérdezte Yara megdöbbenve.

A kérdése Salvadort is meglepte, mert nem tudta igazán megmagyarázni a viselkedését. A tegnapi beszélgetésük után végre úgy gondolta, pontot tehet az ügy végére, ehelyett rájött, hogy még mindig vágyik a nőre.

Ezt a vágyat gyorsan el kell fojtania, mert ma már más a helyzet. A nő most már Yara Silvia, egy másik férfi felesége. Már akkoriban is helytelenek voltak az érzései iránta, de most már férjes asszony volt, akire még mindig haragszik.

– Hát persze – szaladt ki a száján. Sok mindenért lehetett hibáztatni, de hazug nem volt. – De mivel látom, hogy egyedül is boldogulsz, most elbúcsúzom – tette hozzá sietve.

– Nem akarsz bejönni, és velem vacsorázni? – Yara a hotel bejárata felé biccentett, és a férfi homlokráncolva nézett rá. Miért érdekli egy vacsora ezzel a nővel, aki annyira megbántotta?

Ránézett a telefonjára.

– Nem tudok veled vacsorázni. Hamarosan el kell hoznom Felixet az edzésről. Yara csalódottan nézett rá. – Mit szólnál egy italhoz? – kérdezte gyorsan Salvador. – Érdekel, hogy telt az elmúlt néhány éved.

– Rendben, csak gyorsan felviszem a táskámat a szobámba. Találkozunk a bárban?

Salvador bólintott, és leült a bárpultnál. Néhány perc múlva Yara visszatért, és mellé ült. A közelsége izgalmas borzongást keltett benne, és úgy érezte magát, mint egy tinédzser.

Yara félénken mosolygott rá. Vajon ő is ugyanolyan zavarban van? Tegnap nagyon megdöbbentette, hogy viszontlátta. Ennyi idő után már nem számított rá, nem is beszélve az iránta érzett érzéseiről.

– Furcsa újra itt lenni – mondta Yara, amikor megkapták az italokat. – Mindig elképzeltem, hogy újra találkozunk… érdekes, hogy a valóságban másképp alakult.

– Tudtad, hogy újra találkozni fogunk? – Ez a lehetőség egyáltalán nem jutott eszébe. Talán azt is tudta, hogy ebben a kórházban dolgozik?

– Dr. Sakamoto elküldte nekem az orvoscsapat profiljait – mondta Yara, mintha gondolatolvasó lenne.

Salvador most már értette, miért volt Yara sokkal nyugodtabb, mint ő, amikor találkoztak.

– A férjed is veled van? – kérdezte. Ha a nő lelkesen mesélne a partneréről, könnyebb lenne távolságot tartania tőle, és fékeznie újra fellángolt érzéseit.

Yara mozdulatlanul ült mellette, és az előtte álló pohárra szegezte a tekintetét.

– Nem… elváltunk.

– Sajnálom – mondta Salvador, és nem tett fel több kérdést, mert érezte a nő fájdalmát.

– Köszönöm.

Salvador a szeme sarkából figyelte, ahogy Yara a koktélját kortyolgatja. Kívülről nyugodtnak tűnt, de a látszat mögötti kétségbeesését nem lehetett nem észrevenni.

– Milyen volt beutazni a világot? – váltott témát.

Yara újabb kortyot ivott, lehunyta a szemét, és amikor újra ránézett, ajkán mosoly játszott, ami mélyen megérintette Salvadort.

– Őszintén szólva fantasztikus. Annyi helyet láttam, és sok tehetséges orvossal ismerkedtem meg.

– Furcsa. Annak idején inkább otthon ülő típus voltál. Alig tudtalak rávenni, hogy sétáljunk egyet – emlékeztette Salvador.

Az, hogy Yara nem szeretett sportolni, volt az oka az első találkozásuknak. A tornaóra után a tanár megkérte Salvadort, szedje össze a szétdobált tornaszőnyegeket. Amikor elment a szőnyegszállító kocsiért, Yara rajta feküdt, és könyvet olvasott. Megkérdezte, mit csinál, amire ő azt válaszolta: arra vár, hogy valaki közelebb tolja a kocsit a kijárati ajtóhoz, hogy végre elmehessen.

Ez az abszurd válasz elbűvölte, és elkezdtek óra után a tornateremben lógni. Csak amikor a lány meghívta magukhoz, jött rá, milyen különböző az életük – de addigra már beleszeretett.

Soha nem gondolta volna, hogy ennyit fog utazni.

– Hát… inkább véletlenül alakult így. Egy volt kollégám megkért, hogy segítsek neki egy bonyolult esetben New Yorkban. Akkor még Seattle-ben éltem. Ezután további esetek adódtak, aztán egyikből adódott a másik. – Yara elhallgatott, megvonta a vállát, és újabb kortyot ivott az italából. – Így szereztem magamnak nevet.

Hangja nyugodtnak tűnt, de kissé távolságtartónak is, mintha előre megfogalmazta volna ezeket a szavakat, hogy elkerülje a további kérdéseket. Salvador éppen fel akarta tenni azt a kérdést, amelyre nyilvánvalóan nem akart válaszolni, de Yara megrázta a fejét, és halkan felnevetett.

– Nem tudom, hogy sikerült.

Ismét forró vágy lobbant fel Salvadorban, a pulzusa felgyorsult. Spontán kimondta az első szavakat, amelyek eszébe jutottak:

– Én tudom. Úgy, hogy zseniális vagy abban, amit csinálsz.

3. FEJEZET

Alulértékelni magát védelmi mechanizmus volt, amelyet Yara a házassága során szinte tökéletesített. Ez a viselkedés, amelyet a kudarcba fulladt házasságának feldolgozásához használt, annyira beépült a személyiségébe, hogy már észre sem vette.

A csapatok, amelyekkel együtt dolgozott, értékelték a hozzájárulását, és nem féltek ezt megmondani neki – és a szakmai környezetben könnyű volt elfogadni az elismerést.

De már nem is emlékezett, mikor nézett rá utoljára így férfi.

– Nagyon kedves tőled – mondta izgalmas borzongással.

Szája kiszáradt. Gyorsan ivott néhány kortyot, hogy megnyugtassa idegeit.

Mi történt? Meghívta vacsorázni, mert… a közelében akart lenni. Az együttlétük szinte újra normálisnak tűnt, és a tegnapi beszélgetésük kissé elsimította a hullámokat közöttük.

Őszintén szólva azt hitte, Salvador átlát rajta, és nem fogja elhinni, hogy a magyarázata igaz. De amikor a férfi elárulta neki, hogy az unokaöccse nála lakik, talán jobban megértette, mint bárki más, hogy némely démonoknak nem szabad a felszínre kerülniük.

Mint például a házasságuk történetének. Az oknak, amiért minden lehetőséget megragadott, hogy minél messzebb kerüljön seattle-i otthonától. Hiába hitte, hogy ezt elrejtheti Salvador elől. Most hát tud róla.

Elvált.

Bár már nagyon korán rájött, hogy a házasságának kevés köze van a romantikához és a szenvedélyhez, soha nem jutott eszébe elválni. A feladás nála nem volt opció, különben nem jutott volna el ilyen magasra a karrierjében.

– Mindenesetre köszönöm, hátha anyámnak fülébe jut a beszélgetésünk.

Salvador elmosolyodott, amikor az anyját említette.

– Hogy van Donna? Nem is kérdezem, hogy meg fogod-e látogatni.

Yara is elmosolyodott. Anyja soha nem titkolta, hogy nem kedveli Salvadort. A szegény sorsú fiú soha nem volt elég jó a Lopes családnak, és meglepődne, ha Salvador ezt nem vette volna észre.

Visszagondolva eltűnődött, hogyan is hihette, hogy anyja csak a legjobbat akarja neki. Valahányszor megpróbált szembeszállni az akaratával, azzal fenyegette, hogy megvonja tőle az anyagi támogatást, és ezzel mindig a helyére tette.

– Tudod, mennyire idegesít a beavatkozása, ezért próbálom elkerülni – válaszolta.

– Mindig is tudta, hogyan manipuláljon a saját érdekei szerint – jegyezte meg Salvador szelíden, anélkül hogy a megvetés nyomát is mutatta volna. – Néha elgondolkodtam, nem csak azért töltesz-e velem időt, hogy dacolj a szüleiddel.

– Nem titkolták az ellenszenvüket, ezt el kell ismerni – mondta Yara, miközben eszébe jutottak szülei rosszalló pillantásai. – De az érdeklődésem irántad őszinte volt attól a naptól kezdve, hogy találkoztunk a tornateremben. Sajnos aztán mégis hatott a méreg, amit a fülembe csepegtettek. Utólag megbántam.

Salvador kérdőn nézett rá. Szeretetteli pillantása bátorította Yarát, hogy nyíltan beszéljen.

– Őszintén szólva én sem értettem teljesen, mit láttál bennem – mondta mosolyogva a férfi.

– Most viccelsz? A szőnyegeskocsin toltál ki a tornateremből. Abban a pillanatban tudtam, hogy barátkozni akarok veled.

– Még emlékszel? – kérdezte Salvador.

– Persze – válaszolta Yara nevetve. – Hogy is felejthetném el azt a pillanatot, amikor megismerkedtünk? Egy időben te voltál a legjobb barátom. Mindig is nagy becsben fogom tartani ezt az emléket, függetlenül attól, hogy mi lett velünk azóta.

Yara zavartan köhintett, és megpróbálta lerázni érzelmes hangulatát. Nem lehet, hogy a vonzalmuk túlélte a harmincéves különlétet. Mindketten más utat választottak, az életük már nem illik össze.

Salvador arca egy pillanatra ellágyult, de aztán elkomorodott. A régi barátság felizzása, amelyet néhány pillanattal ezelőtt Yara még érzett, úgy eltűnt, mintha soha nem is létezett volna.

– Örülök, hogy beszéltünk, de nem változtattam meg a véleményemet. Szigorúan profi szinten kell tartanunk a dolgokat, és ez nem változik attól, hogy megiszunk valamit együtt.

Éles szavai megdöbbentették Yarát.

– Nem is ez volt a szándékom. Olyan régóta ismerjük egymást, és ezek a beszélgetések mindig adódni fognak, amíg itt vagyok.

Mit várt tőle Salvador? Hogy mindig csak az esetről beszéljen? Akkor nem kellett volna beülnie vele a bárba.

– Most egyszerűen minden… túl sok nekem. Nem bírom elviselni… – Salvador nem fejezte be a mondatot, hanem az órájára nézett. – Sajnálom, mennem kell – mondta végül, és a pénztárcájáért nyúlt, de Yara elhárította.

– Felejtsd el. Menj, és vedd fel az unokaöcsédet. Ugye nem akarsz az a szülő lenni, aki mindig utoljára érkezik?

Salvador nevetett, mert ez illett a szüleire.

– El se hiszem, hogy még emlékszel. Annyira kínos volt a viselkedésük. Még ma is mindig úgy érzem, hogy elkések, pedig pontos vagyok.

– Nagyon is emlékszem rá. – Yara is nevetett, de gyorsan elhallgatott. Nem szabad visszatérniük a régi kommunikációs formájukhoz, főleg ha ez Salvadornak nem felel meg.

A férfi elővette a pénztárcáját, és kivett belőle néhány bankjegyet, de Yara kiragadta őket a kezéből.

– Komolyan, húzz már el! Te fizetted az ebédet, úgy fair, ha én fizetem az italokat.

– Tudod, hány chipset vehetek ennyi pénzből?

– Salvador, itt két italról beszélünk. Ne csinálj belőle nagy ügyet. – Yara sóhajtott, és megforgatta a szemét. – Mi lenne, ha én nyerném ezt a kört? A következőnél meglátjuk. Amíg egyikünk el nem veszíti a játékot.

– Te jössz, Lopes. És előre megmondom: nem fogok veszíteni.

A lánykori neve hallatán hideg borzongás futott végig Yara hátán, de megpróbálta nem mutatni.

– Alig várom a következő kört – mondta. – Akkor beszélhetünk az esetről – tette hozzá.

Salvador még egyszer felé fordult, a tekintete gyengéd volt.

– Mit szólnál egy vacsorához holnap a Pepében?

– A Pepe’s Diner még mindig létezik? – kérdezte Yara meghökkenve.

– A közösség nem engedné, hogy bezárják. Valószínűleg úgy folytatnák, mintha mi sem történt volna – mondta Salvador, és csak a szája sarkában látszott egy enyhe mosoly, ami elárulta, hogy szórakoztatja a dolog. – Pepe már egy ideje nyugdíjba vonult, most a mostohafia vezeti az éttermet, de látni fogod, hogy alig változott valami. Valószínűleg inkább múzeumnak fog tűnni, mint étteremnek.

A vacsora valószínűleg szörnyű ötlet volt. Tényleg csak munkáról fognak beszélni?

– Én… – Salvador egy pillanatig habozott, mintha a megfelelő szavakat keresné. – Mindenesetre örültem, hogy újra láttalak. Talán elég volt harmincévnyi harag, és újra megpróbálhatjuk barátként.

Yara ránézett, és szorosan markolta a poharat, miközben a pulzusa felgyorsult. Meg kell fékeznie a felkúszó vágyát. Talán Salvadornak könnyebb lenne beszélni a múltjukról, ha adna neki egy kis időt.

De mi baj lehet abból, ha az érzései kissé elszabadulnak? Jövő héten lezárják az esetet.

– Rendben, de csak azért, mert tudom, hogy nem bírod elviselni, hogy tartozz nekem valamivel: ez a versenyszellemed a színtiszta formájában – mondta, és a szíve gyorsabban vert, amikor a férfi szája széles mosolyra húzódott.

– Holnap hétkor találkozunk, Lopes. – Intett a kezével, és Yara minden erejét összeszedte, hogy ne rohanjon utána.

Végül felállt, és elindult a szobájába, azzal a furcsa érzéssel a mellkasában, hogy mosolyogva megy be a oroszlán barlangjába.

– Jól vagy? – Salvador leült az étkezőasztalhoz, és unokaöccsét figyelte, aki a telefonját nézte, miközben tömte a szájába a neki főzött ragut.

Felix szó nélkül bólintott, vagy morgással válaszolt. Így zajlott a kommunikáció, mióta hat hónappal ezelőtt beköltözött hozzá. Minden beszélgetés olyan volt, mint egy kötélhúzás.

Salvador visszatartotta a sóhajt. Nem tudta hibáztatni a fiút. Az élete soha nem volt nyugodt. Eddig a csúcspont az apja letartóztatása volt, ami oda ve