BORÍTÓ

JARED DIAMOND MAGYARUL MEGJELENT MŰVEI:

A világ tegnapig – Mit tanulhatunk a régi társadalmaktól? – Összeomlás – Tanulságok a társadalmak fennmaradásához – Miért élvezet a szex? – Az emberi szexualitás evolúciója – Háborúk, járványok, technikák – A társadalmak fátumai – A harmadik csimpánz felemelkedése és bukása

Az eredeti mű címe:

Jared Diamond: Upheaval

Turning Points for Nations in Crisis

Little, Brown and Company, New York, 2019

Fordította: Erdeős Zsuzsanna

Szakmailag ellenőrizte: Z. Karvalics László

Szerkesztette: Daróczi Péter

Tördelés, tipográfia: Gelányi Mariann

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © 2019 by Jared Diamond

Hungarian translation © Erdeős Zsuzsanna, 2020

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-160-2

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

A könyvet szüleim, Louis és Flora Diamond emlékének,

valamint feleségem, Marie Cohen és fiaim, Max és Joshua Diamond jövőjének ajánlom

TARTALOM

ELŐSZÓ A ZŰRZAVAR MAGYAR KIADÁSÁHOZ

A COVID MINT VILÁGVÁLSÁG

ELŐSZÓ

A COCOANUT GROVE-TŰZESET ÖRÖKSÉGE

Két történet – Mi tekinthető válságnak? – Személyes krízis és nemzeti válság – Mi ez a könyv, és mi nem? – A könyv szerkezete

ELSŐ RÉSZ

EGYÉNEK

1. FEJEZET

SZEMÉLYES KRÍZISEK

Személyes krízis – Lefutásuk – Kríziskezelés – Kimenetelt befolyásoló tényezők – Országos válságok

MÁSODIK RÉSZ

NEMZETEK: KIBONTAKOZÓ VÁLSÁGOK

2. FEJEZET

FINNORSZÁG ÉS A SZOVJETUNIÓ HÁBORÚJA

Látogatás Finnországban – Nyelv – Finnország 1939-ig – A téli háború – A téli háború vége – A folytatólagos háború – 1945 után – Kötéltánc – Finlandizáció – A válság tényezőink tükrében

3. FEJEZET

A MODERN JAPÁN EREDETE

Kapcsolatom Japánnal – Az 1853 előtti Japán – Perry – 1853–1868 – A Meidzsi-kor – A Meidzsi-kori reformok – Nyugatiasodás – Tengerentúli terjeszkedés – A válság tényezőink tükrében – Kérdések

4. FEJEZET

EGY CHILE MINDEN CHILEINEK

Chilei látogatásom – Chile 1970-ig – Allende – Az államcsíny és Pinochet – A gazdaság a „Nem!” kampányig – Pinochet után – Pinochet árnyéka – A válság tényezőink tükrében – Visszatérés Chilébe

5. FEJEZET

EGY ÚJ ORSZÁG FELEMELKEDÉSE: INDONÉZIA

Szállodai kiállítás – Indonézia háttere – A gyarmati korszak – Függetlenség – Szukarno – Államcsíny – Tömeggyilkosság – Szuharto – Szuharto öröksége – A válság tényezőink tükrében – Visszatérés Indonéziába

6. FEJEZET

NÉMETORSZÁG ÚJJÁÉPÍTÉSE

Németország 1945-ben – 1945–1961 – A németek ítélkeznek – 1968 – 1968 utóhatásai – Brandt és az újraegyesítés – Földrajzi kötöttségek – Önsajnálat? – Vezetők és realizmus – A válság tényezőink tükrében

7. FEJEZET

AUSZTRÁLIA: KIK VAGYUNK?

Ausztráliai látogatásom – Az Első Flotta és az őslakosok – Az első bevándorlók – Az autonómia felé – Szövetség – Tartsuk távol őket – Első világháború – Második világháború – A kötelékek lazulása – A fehér Ausztrália vége – A válság tényezőink tükrében

HARMADIK RÉSZ

NEMZETEK ÉS A VILÁGBAN MOST ZAJLÓ VÁLSÁGOK

8.FEJEZET

MI VÁR JAPÁNRA?

A mai Japán – Gazdaság – Előnyök – Államadósság – Nők – Csecsemők – Idősek és betegek – Bevándorlás – Kína és Korea – A természeti erőforrások kezelése – A válság tényezőink tükrében

9.FEJEZET

MI VÁR AZ EGYESÜLT ÁLLAMOKRA? AZ ELŐNYÖK ÉS A LEGNAGYOBB PROBLÉMA

Az USA ma – Gazdagság – Földrajz – A demokrácia előnyei – Egyéb előnyök – Politikai polarizálódás – Miért? – Egyéb polarizálódás

10. FEJEZET

MI VÁR AZ EGYESÜLT ÁLLAMOKRA? HÁROM „EGYÉB” PROBLÉMA

Egyéb problémák – Választások – Egyenlőtlenség és immobilitás – Hát aztán? – Befektetés a jövőbe – A válság tényezőink tükrében

11. FEJEZET

MI VÁR A VILÁGRA?

A világunk ma – Nukleáris fegyverek – Éghajlatváltozás – Fosszilis üzemanyagok – Alternatív energiaforrások – Más természeti erőforrások – Egyenlőtlenség – A válság tényezőink tükrében

UTÓSZÓ

TANULSÁGOK, KÉRDÉSEK ÉS KILÁTÁSOK

Kimenetelt előrejelző tényezők – Szükség van válságra? – Vezetők szerepe a történelemben – Egyes kiemelt vezetők szerepe – Hogyan tovább? – Tanulságok a jövőre nézve

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

AZ ILLUSZTRÁCIÓK FORRÁSAI

AJÁNLOTT OLVASMÁNYOK

A SZERZŐRŐL

KÉPEMELLÉLKLET

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

ELŐSZÓ A ZŰRZAVAR MAGYAR KIADÁSÁHOZ

A COVID MINT VILÁGVÁLSÁG

Válságokról szóló könyvemet Amerikában 2019 májusában adták ki, ezt a magyar fordítást pedig 2020 októberében. Vagyis az időzítés páratlanul rossz volt. Vagy páratlanul jó? Rossznak azért gondolom, mert sem én, sem más nem látta előre a világválságot, amelyet a Covid okozott. Az időzítést ugyanakkor szerencsésnek is tarthatom, mert így mindenki megbizonyosodhat arról, hogy a krízisek elemzésére bevezetett rendszerem alkalmazható olyan válságra is, amely még meg sem jelent, amikor írtam a könyvet. Nézzük meg, hogy a világjárványra mennyire alkalmazható a rendszer, milyen új és ismerős kérdéseket vet fel, és ez a szörnyű tragédia miért adhat mégis reményt hosszú távon.

Az 1. fejezetben bevezetett válságtényezők rendszere olyan jól illik a víruskrízisre, hogy olvasóim talán arra gondolnak, rendelkezem a jövőbelátás képességével. (Nem.) A kimenetelt befolyásoló tényezők közül, amelyekkel feleségem, Marie ismertetett meg a személyes krízisek terén szerzett tapasztalatai alapján, meglepően sok alkalmazható a Covid-válságra. A sikeres válságkezelés első, megoldás felé vezető tényezője annak elismerése, hogy a válság FENNÁLL, a második a szerepvállalás a megoldást elősegítő feladatokban – bár könnyebb lenne másokat hibáztatni és semmit sem tenni –, a hetedik pedig az őszinte önértékelés. Donald Trump bátran nevezhető a tagadás, el nem ismerés, mások hibáztatása, őszintétlenség és tétlenség bajnokának, és ennek meg is lett az eredménye: jelenleg az USA-ban van a világon a legtöbb Covid-fertőzött. A vakságban szenvedő vezetők listáján elnökünket nem sokkal lemaradva követi Jair Bolsonaro brazil elnök és Boris Johnson brit miniszterelnök. (Johnson legalább részben visszanyerte a látását, amikor maga is megbetegedett a járványban.) Az USA, Brazília és Nagy-Britannia éles ellentétben áll Vietnámmal, Új-Zélanddal és más olyan országokkal, ahol elismerték a problémát, felvállalták a felelősséget a megoldásáért, és őszintén szembenéztek a tényekkel – jutalmuk pedig több élet megkímélése lett.

A 4. tényezőre – segítséget kapni másoktól – is volt példa, de sajnos nem annyi, amennyit szerettünk volna. Kína segített az USA-nak védőmaszkok gyártásával és eladásával; feleségem például több száz kínai maszkot szerzett be a Los Angeles-i sürgősségi orvosok védelmére. A 8. tényezőre – a korábbi krízisek tapasztalatainak felhasználására – jó példa Finnország: a finnek megtanulták háborús válságukból (2. fejezet), hogy fel kell készülni mindenféle katasztrófára, így náluk készleten volt maszk (és gabona, üzemanyag, gyógyszer, vegyszerek és más szükséges erőforrások). A válságkezelés 9. tényezője a türelem, a hajlandóság újabb megoldások kipróbálására, ha az elsők nem működnek; ezt jelenleg Svédországban és Ausztráliában láthatjuk. Szomorú, de érdekes lehet, hogy az 1. fejezetben felsorolt, a válságok kimenetelét meghatározó tényezők közül melyik alkalmazható Magyarországra és a többi környező országra.

A Covid mint jelenség természetesen nem új, csak maga a betegség. Az emberiség a betegség okozta válságok hosszú sorát túlélte már; a járvány egyszerűen csak a legújabb ezek közül. A XIV. században a pestis („fekete halál”) végigsöpört Eurázsián, aláásta a történelem legnagyobb szárazföldi birodalmát (Mongol Birodalom), és megölte az európaiak egyharmadát. Még halálosabb volt a kanyaró, a fekete himlő és az egyéb európai betegségek, amelyeket az európai felfedezők véletlenül vittek az Újvilágba, és amelyeknek áldozatul esett a legtöbb amerikai őslakos, és ez nagyban hozzájárult az európaiak sikeres hódításaihoz. Míg az európaiak korábban már találkoztak ezekkel a betegségekkel, és volt valamennyi genetikai vagy szerzett ellenálló képességük velük szemben, az amerikai őslakosokra ez nem volt igaz.

Egyes más hírhedt járványokhoz képest a Covid viszonylag „enyhe”. „Csak” áldozatai mintegy 2%-át öli meg, míg a fekete himlőnél és a kanyarónál ez az arány 30%, az ebola- és marburgvírus esetében akár 70% is lehet, az AIDS-nél és a kergemarhakórnál pedig 100%. Akkor ennek az „enyhe” betegségnek miért van ennyi halálos áldozata, és miért félünk tőle ennyire?

Erre három választ tudok. Először is, a világ népessége ma 7,7 milliárd, ami sokkal több, mint bármikor korábban, és a Covid „csak” 2%-os halálozási aránya 154 millió ember halálát jelentené. Másodszor, a Covid új betegség. Nincs olyan emberi populáció, amelynek tagjai már találkoztak vele, vagyis senki sem immunis, és mindenkire veszélyt jelent. Harmadszor, a sugárhajtású repülőgépek a Covid kórokozóját gyorsabban terjesztik a világban, mint például a 700 évvel ezelőtti pestist terjesztették a gyalogosan vagy lovon utazók, de annál is gyorsabban, ahogyan az 1918–1919-es influenzajárványt („spanyolnáthát”) vitték a gőzhajók.

Egy-két éven belül valószínűleg védőoltással tudjuk majd megzabolázni a Covid-járványt. De addig kétségbeejtő hatással lesz társas viselkedésünkre, kereskedelmünkre és gazdaságunkra. A világ nagy kérdései között most a Covid a főszereplő. Ez paradoxon, hiszen a járvány egyáltalán nem fenyegeti a civilizációt vagy az emberi létezést. Még ha meg is öl 154 millió embert, 7,546 milliárd életben marad, ami bőven elég az emberi faj túlélésének biztosítására. Visszaáll a kereskedelem. A civilizációra valós fenyegetést nem a Covid jelent, hanem az éghajlatváltozás, az erőforrások kimerülése és a globális egyenlőtlenség. (E veszélyekről bővebben lehet olvasni a 11. fejezetben.) Ezek hamarosan csökkentik majd életszínvonalunkat, amit jelenleg csak a jövőnk elzálogosítása tart fenn. Akkor miért kap a Covid annyival több figyelmet, mint ezek a valóban súlyos fenyegetések?

A válasz nyilvánvaló. A Covid gyorsan és egyértelműen szedi áldozatait: ha valaki Covidban hal meg, emiatt senkinek sem lesz kétsége, és halál a fertőzés után néhány héttel – vagy akár csak néhány nappal – következik be. Az éghajlatváltozás, az erőforrások kimerülése és az egyenlőtlenség ezzel szemben lassan és összetett módon öl. Az éghajlatváltozás például hozzájárul a szárazság kialakulásához, a légszennyezéshez, az élelmiszer-termelés csökkenéséhez, a trópusi betegségek terjedéséhez mérsékelt éghajlaton, a part menti, alacsonyan fekvő területek eláradásához, a szökőár ellen védő korallzátonyok pusztulásához, és az ember számára kedvezőtlen folyamatokhoz. És ha valaki folyamatosan alultáplált, majd éhen hal, trópusi dengue-vírussal fertőződik Japánban, vagy megfullad egy szökőárban, a túlélők nem fogják megállapítani, hogy „szegény hat napja megfertőződött éghajlatváltozással, és ebbe halt bele”. Az ilyen haláleseteket nem kötik össze a klímaváltozással. Pedig éppen az éghajlatváltozás, az erőforrások kimerülése és a társadalmi egyenlőtlenség a ránk leselkedő legnagyobb veszélyek, nem a Covid.

De figyelmünket mégiscsak az új betegség, és nem ezek a halálos veszélyek vonják magukra. Ennek az oka, hogy az emberi történelemben első alkalommal vált világossá mindenki számára világszerte, hogy globális válságot élünk meg, amelyre globális megoldást kell találnunk. Sem Magyarország, sem az Egyesült Államok, sem a többi ország nem fogja egyedül megoldani a Covid-problémát. Ha a mi országunk a határain belül ideiglenesen véget is vet a járványnak, a vírus megmarad Mongóliában vagy Szomáliában, csak idő kérdése, hogy mikor tér vissza hozzánk. Egyetlen ország sincs biztonságban, amíg minden ország biztonságban nem lesz a Covidtól.

Vajon a világ hogyan felel meg ennek a kihívásnak? Ez még nem világos. A legrosszabb esetben az országok minden erőfeszítésüket a határok lezárására fordítják, és ahol először sikerül majd oltóanyagot létrehozni, azt az ország szégyentelenül magának tartja meg, mert hajlandók szembenézni azzal, hogy a járvány visszatér majd hozzájuk az oltóanyaggal nem rendelkező országokból.

A legjobb esetben fel fogjuk ismerni, hogy a fenyegetés globális, és a megoldása csak az lehet, ha az egész világot megvédjük a vírustól. Ha a világ népei együttműködve szüntetik meg a világjárványt, az ebből levonható tanulságokat általánosíthatják, és ezek alapján összefogva állíthatják meg az éghajlatváltozást. (Persze az erőforrások kimerülését és az egyenlőtlenséget is.) Hiszen ahogy egyetlen ország sem menekül meg a járványtól csak azzal, hogy a vírust a határain kívül tartja, az éghajlatváltozástól sem fogja megvédeni, ha a légkör szén-dioxid-szintjét csak saját légterében próbálja csökkenteni. A légköri szén-dioxid gyorsan elterjed az egész világ fölött – csakúgy, mint a vírus.

Szomorú, de így van. Bármelyik ország példát mutathat a világnak, és nemcsak a járvány ellen veheti fel a harcot, hanem az éghajlatváltozás, az erőforrások kimerülése és az egyenlőtlenség ellen is – világszinten. Ezzel az egész világ javára cselekedne, és ezen belül természetesen saját javára is, mert Magyarország, mint a világ bármely országa, csak így maradhat biztonságos és sikeres. Ha a Covid erre ébreszt rá minket, nemcsak tragédiaként fogunk rá emlékezni, de a világ megmentésének fontos tényezőjeként is.

ELŐSZÓ

A COCOANUT GROVE-TŰZESET ÖRÖKSÉGE

Két történet – Mi tekinthető válságnak? – Személyes krízis és nemzeti válság – Mi ez a könyv, és mi nem? – A könyv szerkezete

Életünk során egy vagy több alkalommal majdnem mindnyájan átesünk személyes megrázkódtatásokon és válságokon, amelyeken vagy sikerül túljutnunk viselkedésváltozással, vagy nem. Hasonlóképpen a nemzetek is átmennek saját válságaikon, amelyekkel vagy képesek megküzdeni megfelelő változtatások révén, vagy nem. A magánkrízisek megoldásához rendelkezésre áll tengernyi kutatási anyag és személyes történet. De vajon segíthetnek-e ezek abban, hogy jobban értsük, miként sikerülhetett kilábalni a nemzeti válságokból?

Könyvünk elején két saját példát mutatok személyes és nemzeti válságra. A gyermekek legkorábbi olyan valódi emlékei, amelyekhez időpontot is lehet hozzárendelni, négyéves korból származnak, bár korábbról is maradhatnak bizonytalan emlékek. Ez az általános szabály igaz rám, mert a legelső határozott emlékem a bostoni Cocoanut Grove-tűzeset, amely éppen ötödik születésnapom után történt. Bár (szerencsére) nem voltam jelen a balesetnél, másodkézből megéltem orvos apám ijesztő beszámolóján keresztül.

1942. november 28-án tűz keletkezett, majd terjedt gyorsan tovább egy Cocoanut Grove (nem tévedés, a tulajdonosok ilyen furcsa helyesírást választottak) nevű túlzsúfolt bostoni éjszakai szórakozóhelyen, és az egyetlen kijárat nem volt használható. Összesen 492 ember halt meg, több százan megsérültek füstmérgezés vagy égés miatt, illetve a menekülők rájuk tapostak (0.1 tábla). A bostoni orvosok és kórházak nem bírták a rohamot, akik között nemcsak a tűz sérültjei és haldoklók voltak, hanem felzaklatott rokonok, akiknek férje, felesége, gyermeke vagy testvére szörnyű halált halt, valamint a tűz túlélői, akiket bűntudat gyötört, amiért nem a több száz vendég közé tartoztak, akik meghaltak. Aznap az életük 22.15-ig teljesen szokványos volt, és önfeledten lazítottak a hálaadás napi hosszú hétvégén, hallgatták az amerikaifutball-meccs közvetítését, vagy ittak szabadságra hazaengedett katonákkal. 23.00-ra a legtöbb áldozat már meghalt, a rokonok és a túlélők életében pedig elkezdődött a krízis. Szégyellték, hogy életben maradtak, miközben szeretteik meghaltak. A rokonok olyan személyt veszítettek el, aki szorosan hozzátartozott az életükhöz. A tűzeset nemcsak a túlélők, de az abban nem érintett bostoniak (beleértve ötéves magamat) bizalmát is megrengette a világ igazságosságában. A sors nem rosszalkodó gyerekeket vagy elvetemült felnőtteket büntetett, hanem hétköznapi embereket, akik ezt nem érdemelték meg.

Egyes túlélők és rokonok életük végéig hordozták magukkal ezt a megrázkódtatást. Néhányan öngyilkosságot követtek el. De legtöbben néhány fájdalmas, a veszteséget elfogadni képtelen hét után elkezdték a hosszú időt igénylő gyász feldolgozását, újra felbecsülték az értékeiket, újra felépítették az életüket, és felfedezték, hogy világukból nem minden tűnt el. Azok közül, akik a házastársukat veszítették el, sokan újraházasodtak. De még a legjobb esetben és évtizedek elteltével is személyiségük olyan elemek mozaikja volt, amelyek egy része a tűzeset után alakult ki, egy másik pedig korábban. A könyvben ezt a „mozaik” metaforát gyakran használjuk majd olyan elemekből álló személyekre és országokra, ahol ezek az elemek nehezen illenek össze.

A Cocoanut Grove-beli tűz a személyes krízis szélsőséges példája, de csak az egyszerre érintett áldozatok száma miatt. Az eset után olyan válság keletkezett, amelyre új megoldásokat kellett keresni a pszichoterápia területén, ahogy majd látjuk az 1. fejezetben. Sokan első kézből tapasztalunk már tragédiát az életünkben, vagy másodkézből egy rokonunk vagy barátunk által. De az ilyen tragédiák éppen olyan fájdalmasak az áldozat és szerettei számára, mint a Cocoanut Grove-tűzeset volt a 492 áldozat szerettei számára.

Összehasonlításképpen megemlítek egy nemzeti válságot. Az 1950-es évek végén és az 1960-as évek elején Nagy-Britanniában éltem, miközben az ország lassú válságban volt, bár ezt annak idején sem brit barátaim, sem én nem láttuk át teljesen. Nagy-Britannia világelső volt a tudományok területén, gazdag kulturális háttérrel, és nemrég még övé volt a világ legnagyobb flottája, a legnagyobb gazdagsága és leghatalmasabb birodalma. Sajnos az 1950-es évekre Nagy-Britannia gazdasága hanyatlott, a birodalom megszűnésével veszített hatalmából, nem volt egyértelmű, hogy milyen szerepe lesz Európában, és küzdött a régi osztálykülönbségekkel és a bevándorlók hullámaival. A mélypont 1956 és 1961 között következett be, amikor kiselejtezték megmaradt hadihajóikat, kitörtek az első faji zavargások, függetlenséget kellett biztosítani az első afrikai gyarmatoknak, és a szuezi válság fájdalmasan nyilvánvalóvá tette, hogy Nagy-Britannia már nem cselekedhet világhatalomként. Brit barátaimnak nehéz volt feldolgozniuk ezeket az eseményeket, és megértetni velem, az amerikaival. A britek és a brit politikusok egyre intenzívebben tárgyalták Nagy-Britannia identitását és szerepét.

60 évvel később, Nagy-Britannia régi és új önmaga részeiből álló mozaikká vált. Elveszítette gyarmatait, sok nemzetiségű társadalommá alakult, és az osztálykülönbségek csökkentésével pedig jóléti állammá is; ráadásul javította az állami iskolák színvonalát is. Nagy-Britannia soha nem nyerte vissza tengeri és gazdasági vezető szerepét, és azt sem sikerült tisztáznia, mi legyen a szerepe Európában (lásd: brexit). De még mindig a világ hat leggazdagabb országa közé tartozik, még mindig parlamentáris demokrácia van egy névleges uralkodó alatt, még mindig a világ élvonalába tartozik tudomány és technológia területén, és megtartotta az angol fontot – nem tértek át az euróra.

Ez a két történet jól illusztrálja könyvünk témáját. A válságok, illetve a változásokat sürgető társadalmi nyomás minden szinten szembeállítja az egyéneket és csoportokat, cégeket, országokat, vagy akár az egész világot. A válság következhet külső nyomásból, ha valakit elhagynak vagy megözvegyül, vagy ha egy országot egy másik fenyeget vagy megtámad, vagy belső nyomás hatására, amikor valaki megbetegszik, vagy egy országban belviszály tör ki. Akár külső, akár belső volt a kiváltó ok, a megoldáshoz szelektív átalakulásra van szükség. Ez ugyanúgy igaz egy országra, mint egy személyre.

A kulcsszó a „szelektív”. Nem lehetséges, de nem is kívánatos, hogy egy ember vagy egy nemzet teljesen megváltozzon, és minden korábbi jellemzőjét elvesse. A válságot megélő országok és személyek számára az jelenti a kihívást, hogy megtalálják, az egyediségét biztosító tényezők közül melyek működnek jól; ezek alapján tudják eldönteni, mit tartsanak meg, és min változtassanak. A nyomás alatt lévő embernek vagy országnak őszintén fel kell becsülnie képességeit, lehetőségeit és értékeit. El kell tudnia dönteni, mi az, ami jól működik még a megváltozott körülmények között is, vagyis mit lehet megtartani. Ugyanakkor elég bátornak is kell lennie annak felismeréséhez, mit kell megváltoztatni, hogy megfelelően működjön az új helyzetben. Ehhez új megoldásokat kell találnia, amelyek illenek lehetőségeihez és karakteréhez. Mindezek mellett meg kell védenie az identitás megtartásához elengedhetetlen elemeket – ezeket nem módosíthatja.

A válságok szempontjából ezek a jellemzők egyaránt vonatkoznak egyes emberekre és egész nemzetekre is. De vannak olyan különbségek, amelyekre tekintettel kell lenni.

Hogyan definiáljuk a krízist vagy válságot? Ha az idegen szó mellett maradunk, a görög krino igéből képzett krisis főnévből származik: „elválasztani”, „elhatározni”, különbséget tenni” és „fordulópont”. Így a válságra gondolhatunk az „igazság pillanataként” is olyan fordulópontra, amelynél az „előtte” és „utána” körülmények „jobban” különböznek egymástól, mint más esetekben. Gyakorlati probléma eldönteni, hogy egy pillanat milyen rövid legyen, a megváltozott körülmények mennyire különbözzenek, és az ilyen fordulópont mennyire ritka ahhoz, hogy krízisnek vagy válságnak nevezzük, ne csak múló eseménynek vagy a fokozatos változásnak.

A fordulópontok mindig megoldandó kihívást jelentenek, amikor új módszereket kell találni, mert a korábban alkalmazottak nem alkalmasak. Ha egy személy vagy ország talál ilyen módszereket, elmondhatjuk, hogy sikeresen kijutott a válságból. De az 1. fejezetben látni fogjuk, hogy a válság megoldásának sikere vagy kudarca nem mindig könnyen meghatározható, hiszen a siker lehet részleges, esetleg nem tartós, és ugyanaz a probléma ismét jelentkezhet. (Például az Egyesült Királyságnak a világban betöltött szerepe meghatározására jó megoldásnak tűnt, amikor 1973-ban beléptek az Európai Unióba (illetve annak elődjébe, az Európai Gazdasági Közösségbe), majd 2017-ben mégis a kilépésre szavaztak).

Nézzük a fenti gyakorlati problémát: milyen rövid, milyen nagy és milyen ritka legyen egy fordulópont, hogy válságnak nevezhessük? Egy ember életében vagy egy terület ezeréves történelme folyamán hányszor érdemes a történéseket válságnak minősíteni? A kérdésre több válasz van, amelyek alkalmasak lehetnek különféle célokra.

Egy szigorú meghatározás, ha válságnak csak a ritka, drámai zűrzavart nevezzük, például egy ember életében néhányszor, egy ország életében pedig néhány száz évenként. Lehet, hogy az ókori Rómát tanulmányozó történész csak három eseményt nevezne válságnak a Római Köztársaság időszámítás előtti 509-es alapítása óta: az első két Karthágó elleni háborút (i. e. 264–241 és 218–201), amikor az államforma köztársaság helyett császárság lett (i. e. 23 körül), és a Nyugatrómai Birodalom bukásához vezető „barbár” támadásokat (i. sz. 476 körül). Természetesen ez a történész sem tartja az i. e. 509 és i. sz. 476 közötti összes többi eseményt említésre sem méltónak, de a „válság” fogalmába nála csak ez a három rendkívüli esemény tartozik.

Egyetemi munkatársam, David Rigby és társai, Pierre-Alexandre Balland és Ron Boschma képviselik a másik, megengedő szélsőséget. Kiváló tanulmányukban az amerikai városok „technológiai válságairól” írnak, amelyet ők a saját céljaira a szabadalmi kérvények száma tartós csökkenésének időszakainak határoztak meg, ahol a „tartós” kifejezés pontos matematikai definíciót kapott. Úgy találták, hogy az amerikai városokban átlagosan 12 évente történik technológiai válság, amelyek nagyjából négy évig tartanak, vagyis egy-egy város minden évtizedben három évig a válság állapotában van. Kérdésfelvetésük érdekes volt: mi teszi lehetővé egyes amerikai városok számára, hogy elkerüljék a technológiai válságot? Meghatározásuk erre nagyon alkalmasnak bizonyult. De ha a római kort kutató történész David és csapata által tanulmányozott eseményeket jelentéktelennek tartaná, David és munkatársai csodálkoznának, hogyan lehet a római történelemből mindössze három eseményt figyelembe venni, és nem foglalkozni a többi 985 évvel.

Ezzel azt akartam alátámasztani, hogy a válságot meg lehet határozni a szerint, milyen gyakran fordul elő, mennyi ideig tart és mekkora a hatása. A ritka és nagy, valamint a gyakori és kicsi válságok tanulmányozása egyaránt hasznos lehet. A könyvben használt időtartamok néhány évtized és egy évszázad között mozognak. A tárgyalt összes országban az én életem során történt jelentősnek tartott válság. Ez nem jelenti, hogy ugyanakkor nem élhettek meg több és kisebb fordulópontot.

A személyes krízis és az országos válság tárgyalásakor gyakran egyetlen fontos pontra összpontosítunk: például amikor a feleség közli a férjjel, hogy válókeresetet adott be, vagy (Chile történelmében) 1973. szeptember 11-e, amikor a katonaság megdöntötte a demokratikus kormányt, amelynek a vezetője öngyilkosságot követett el. Egyes válságok minden előzmény nélkül érkeznek, mint amikor 2004. december 26-án a szumátrai szökőár váratlanul 200 000 ember halálát okozta, vagy egészséges unokatestvérem halála, amikor az autója vonattal ütközött egy vasúti kereszteződésben, és a felesége özvegy, a gyerekei pedig árvák lettek. De a legtöbb személyes és országos válság sok éve tartó fejlődés vagy változás tetőzése, például a válás bejelentését hosszú ideje romló házastársi viszony előzhette meg, a chilei államcsíny előtt az ország politikai és gazdasági problémákkal küzdött. Válság akkor következik be, amikor hirtelen megérzik, vagy hirtelen cselekedni kezdenek a hosszú ideje növekvő nyomás hatására. Ennek igazságát ismerte el Gough Whitlam, Ausztrália miniszterelnöke, aki (7. fejezet) hatalmas változásokat okozó gyors programot vezetett be 1972 decemberében mindössze 19 nap alatt, de saját reformjait szerényen így minősítette: „csak felismertük a már bekövetkezett változásokat”.

Az országok és személyek közötti különbség nemcsak mennyiségi, hiszen nyilvánvaló minőségi különbségek is vannak. Akkor miért vizsgáljuk az országos válságokat a személyes krízisek szempontjai szerint? Mi az előnye az ilyen megközelítésnek?

Az egyik, amivel gyakran találkozom, amikor országos válságokról beszélgetek a barátaimmal vagy diákjaimmal, hogy aki nem történész, annak ismerősebb és jobban érthető a személyes krízis. Ezért, ha a személyes krízisek felől nézzük, könnyebb megérteni az országos válságokat alkotó elemeket.

Egy másik előny, hogy a személyes krízisek tanulmányozása során kikristályosodott tizenkét tényező, amelyek segítségével könnyebben érthető a kimenetelük. Ezek a tényezők hasznos kiindulópontok lesznek az országos válságok különféle kimeneteleinek értelmezésére. Látni fogjuk, hogy egyes tényezők alkalmazhatóak a személyes krízisekre és az országos válságokra is. A krízist megélő személy gyakran kap segítséget barátaitól, és egy válsággal küzdő ország segítséget kérhet valamelyik szövetségesétől. A személyes krízis megoldását valaki intézheti a másoktól látott módszerek használatával, és ez igaz az országokra is, ha találnak olyat, ahol sikeresen megoldották saját hasonló problémájukat. Az egyén és az ország egyaránt önbizalmat szerezhet a korábban átélt válságokból.

Ezek mind egyszerű megfeleltetések. De látni fogunk néhány olyan tényezőt is, amelyek közrejátszanak a személyes krízis megoldásában, de nem alkalmazhatók az országos válságokra, viszont hasznosak, amikor az utóbbiak tényezőit állítjuk össze. A terapeuták például hasznosnak találták az úgynevezett „énerő” fogalmának bevezetését. Az egyes országoknak nincs pszichológiai énereje, de ezzel párhuzamba állítható egy másik fontos fogalom, a nemzettudat. Ugyanúgy az egyén szabad választási lehetőségeit a krízis leküzdésében csökkenthetik gyakorlati korlátozások, például a gyermekük ellátása, illetve a munkahelyi követelmények. Ezek természetesen nem alkalmazhatók országokra, de látni fogjuk, hogy más okok ugyanígy korlátozhatják választási szabadságukat, például a geopolitikai kényszer és a gazdasági helyzet.

Az egyéni és országos válságok összehasonlításakor olyan jellemzők is előkerülnek, amelyeknek nincs megfelelőjük a személyes krízisben. Ilyen például az, hogy az országoknak vannak vezetőik, és ezért a vezetés szerepe rendszeresen felmerül az országos válságok kapcsán. A történészek régóta vitatkoznak arról, hogy a szokatlan vezetők valóban megváltoztatták-e a történelmet (ezt nevezik „nagy ember” történelemszemléletnek is), vagy az események kimenetele hasonló lett volna más vezető esetén is. (Kitört volna a második világháború, ha Hitler 1930-ban meghal autóbalesetben?) Az országoknak megvannak a saját politikai és gazdasági intézményei, míg egy személynek nincs ilyen. Az országos válságok megoldásához mindig csoportok kölcsönhatása és több egyén bevonásával történő döntéshozatal szükséges, míg egy ember gyakran maga is képes dönteni. Az országos válságok megoldódhatnak erőszakos forradalommal (Chile, 1973), vagy békés fejlődéssel (Ausztrália a második világháború után), de egy személy nem csinálhat forradalmat.

Ezen hasonlóságok, metaforák és különbségek miatt találom az országos válságok és személyes krízisek összehasonlítását hasznosnak, amikor egyetemi hallgatóimnak az országos válságokat tanítom.

Egy könyv olvasói és kritikusai gyakran olvasás közben fedezik fel, hogy amire egy könyv kiterjed, illetve ahogyan ezt megközelíti, vajon az-e amit várt vagy akart. Mire terjed ki ez a könyv, hogyan közelíti meg, és mi az, amiről nem szól, illetve milyen szempontból nem vizsgálja a témát?

1. ÁBRA A világ térképe

Ez a könyv összehasonlító, leíró és feltáró tanulmány hét modern ország több évtizedet átfogó válságairól és átalakulásairól. Mindegyikkel kapcsolatban rendelkezésemre állt sok saját tapasztalat, és mindegyiket a személyes krízis megoldásában használható szelektív átalakulás szempontjából vizsgálom. A tárgyalt országok Finnország, Japán, Chile, Indonézia, Németország, Ausztrália és az Egyesült Államok.

Ez egy összehasonlító könyv. Nemcsak egy országgal foglalkozik. Hét országot tárgyal felváltva, hogy össze lehessen hasonlítani őket. Az ismeretterjesztő művek íróinak választaniuk kell, hogy egyetlen esettanulmányt mutatnak be, vagy több esetet hasonlítanak össze. Mindkét megközelítésnek vannak előnyei és korlátai. Adott terjedelem esetén egy esettanulmány több részletet tartalmazhat egy esetről, az összehasonlító tanulmány pedig olyan szempontokat és kérdéseket vethet fel, amelyek nem merülnének fel csupán egyetlen esetnél.

Történelmi összehasonlítások során olyan kérdések merülnek fel, hogy például miért lett egy adott típusú esemény eredménye teljesen más az egyik országban, mint a másikban. Vegyük például az amerikai polgárháborúról szóló egykötetes munkákat, amelyek egyébként a kedvenc olvasmányaim. Bár a gettysburgi csata második napjáról szólhat akár hat oldal is, nem próbálja megválaszolni a kérdést, hogy az amerikai polgárháború a spanyoltól és a finntől eltérően miért úgy végződött, hogy a győztesek megkímélték a vesztesek életét. Az esettanulmányok gyakran lenézik az összehasonlító tanulmányokat, mondván, hogy túlegyszerűsítettek és felszínesek, de az összehasonlító tanulmányok szerzői ugyanígy lenézhetik az esettanulmányokat, mert nem alkalmasak az általánosabb kérdések megválaszolására. Az utóbbi nézetet vallók ezt gyakran úgy fejezik ki, hogy aki csak egy országot tanulmányoz, nem fog megismerni egyet sem. Ez a könyv összehasonlító tanulmány a választott műfajból adódó előnyökkel és korlátokkal.

Mivel a könyv lapjain hét ország osztozik, szomorúan kellett tudomásul vennem, hogy tömören kell beszámolnom mindegyikről. Gyötrelmes feladat például a háború utáni Németországgal kapcsolatos anyagot egyetlen 11 000 szavas fejezetbe tömörítenem. Olyan sok minden marad ki! De a tömörségnek megvan a maga előnye: olvasóim össze tudják hasonlítani a háború utáni Németország legfontosabb problémáit a más országokéval, és nem vonja el figyelmüket a sok lenyűgöző részlet és magyarázat. Akiket ezek a részletek érdekelnek, a könyv végén találnak egy könyv- és cikkjegyzéket a részletesebb esettanulmányokról.

A könyv elbeszélő stílusú; ez a történelemkönyvek hagyományos módszere egészen a történettudomány kezdetei óta; így írt már Hérodotosz és Thuküdidész több mint 2400 évvel korábban. Az elbeszélő stílus azt jelenti, hogy az érvelés prózában történik egyenletek, számokat tartalmazó táblázatok, grafikonok vagy statisztikai hipotézisek nélkül, és csak kis számú eset alapján. Létezik új, hatékony mennyiségi megközelítés is a társadalomtudományokban, ahol sok egyenletet használnak, kifejezetten ellenőrizhető feltevéseket, adattáblázatokat, grafikonokat és nagy mintákat (vagyis sok tanulmányozott esetet), amelyek alapján statisztikai számításokat lehet végezni.

Idővel megtanultam értékelni a modern, kvantitatív módszereket. Így készítettem például 73 polinéz szigeten történt erdőirtásról statisztikai tanulmányt{1}, és olyan meggyőző következtetéseket tudtam levonni, amelyekhez nem jutottam volna el, ha csak néhány sziget erdőirtásáról szóló beszámolót olvastam volna. Olyan könyvnek{2} is társszerkesztője voltam, amelyben szerzőtársaim kvantitatív módszerekkel tudtak megválaszolni olyan kérdéseket, amelyekről korábban hosszú és eredménytelen vitákat folytattak elbeszélő módszerekkel dolgozó történészek: például Napóleon katonai hódításai és politikai zűrzavara jó vagy rossz hatással voltak-e Európa gazdasági fejlődésére.

Először ebben a könyvben is ilyen modern kvantitatív módszereket szerettem volna használni. Hónapokig dolgoztam ezen, de azután későbbre hagytam. Ennek oka, hogy a könyvnek inkább elbeszélő tanulmány formájában kellett azonosítani azokat a feltevéseket és változókat, amelyeket majd egy későbbi mennyiségi tanulmány tesztelni tud. A hét országból álló minta kicsi ahhoz, hogy statisztikailag szignifikáns következtetéseket lehessen levonni. Még sok munka kell ahhoz, hogy elbeszélő, minőségi fogalmaimat, mint a „sikeres válságkezelés” vagy „őszinte önértékelés”, számszerűsíthetők legyenek. Ezért a könyv elbeszélő és feltáró, de remélem, lehetőség lesz majd a mennyiségi tesztelésre.

A világ több mint 210 országa közül a könyv csak azt a hetet tárgyalja, amelyek közül mind a hétbe többször utaztam. Hatban hosszabb ideig éltem, először 70 éve. Ennek a hatnak beszélem, vagy legalábbis beszéltem a nyelvét. Kedvelem, sőt csodálom ezeket az országokat, boldogan térek vissza – az elmúlt két évben mindegyikben jártam –, és kettő kapcsán komolyan elgondolkodtam, hogy véglegesen odaköltöznék. Ezért tudok empátiával és helyismerettel beszélni róluk első-, illetve másodkézből szerzett információk, vagyis saját, illetve ott élő barátaim tapasztalatai alapján. Tapasztalataink elég hosszú időszakot lefednek ahhoz, hogy nagy változások tanúivá váljunk. A hét ország közül Japán az egyetlen, ahol saját tapasztalataim korlátozottabbak, mert nem beszélem a nyelvet, csak rövidebb időszakokra utaztam oda, és csupán az utolsó 21 évben. Ugyanakkor előnyöm is van Japánnal kapcsolatban: meríthettem feleségem több japán rokona, valamint japán barátaim és diákjaim élettapasztalatából.

A személyes élmények alapján választott hét ország természetesen nem véletlenszerű minta a világ országai közül. Öt közülük gazdag, iparosodott ország, egy közepesen gazdag, és csak egy szegény fejlődő ország. Egyikük sincs Afrikában: kettő európai, kettő ázsiai és egy-egy észak-amerikai, dél-amerikai és ausztrál. Más szerzőkre bízom annak tesztelését, hogy a nem véletlenszerűen választott mintából levont következtetéseim mennyire érvényesek más országokra. Elfogadtam ezt a korlátozást, és azért ezt a hetet választottam, mert döntő fontosságú volt, hogy olyan országokról beszéljek, amelyekről személyes tapasztalatokkal, barátságokkal és (hat esetben) nyelvismerettel rendelkezem.

A könyv szinte csak olyan válságokról szól, amelyek az életem során történtek, vagyis amelyeknek tanúja voltam. A kivétel, amelynek esetében a születésemet megelőző változásokról beszélek, csak a két fejezetben tárgyalt Japán. Az egyik a mai Japánról szól, a másik a Meidzsi-kori Japánról (1868–1912). Azért írtam egy fejezetet a Meidzsi-kori Japánról, mert nagyon jó példa a tudatos szelektív átalakulásra, nem túl régen volt, és a Meidzsi-kori Japán még ma is foglalkoztatja a japánokat.

Természetesen a távolabbi múltban is voltak nemzeti válságok és változások, amelyek hasonló kérdéseket vetettek fel. Bár ezeket nem tárgyalhatom személyes tapasztalataim alapján, rengeteg szakirodalom foglalkozik velük. Ilyen volt a Nyugatrómai Birodalom hanyatlása és bukása a keresztény kor negyedik és ötödik évszázadában, a dél-afrikai zulu állam kialakulása, majd összeomlása a XIX. század végén, az 1789-es francia forradalom, majd Franciaország újraszerveződése, és Poroszország katasztrofális veresége 1806-ban a jénai ütközet során, Napóleon hódítása, majd az ezeket követő társadalmi, közigazgatási és hadügyi reformok. Több évvel az után, hogy ezt a könyvet írni kezdtem, rájöttem, hogy saját amerikai kiadómnál (Little, Brown) már 1973-ban megjelent egy hasonló témájú könyv (Crisis, Choice, and Change){3}. Ez sok szempontból különbözik az én könyvemtől, és több esettanulmányt is tartalmaz. (Többszerzős munka az úgynevezett „rendszer-funkcionalizmus” keretrendszerében.)

A hivatásos történészek kutatásaiban nagy hangsúlyt kap a levéltári munka, vagyis a megőrzött dokumentumok tanulmányozása. Minden új történelemkönyv azzal igazolja létjogosultságát, hogy korábban fel nem használt levéltári forrásokon alapul, vagy más történészek által már felhasznált anyagokat értelmez újra. A bibliográfiában felsorolt számos könyvtől eltérően az én könyvem nem régi dokumentumokon alapul. Keretrendszerét a személyes krízis törvényszerűségei alkalmazhatóságának vizsgálata adja, amely kifejezetten összehasonlító megközelítés, a felhasznált anyag pedig főként a saját és barátaim élményanyaga.

Ez nem aktuálpolitikai magazincikk, amelyet megjelenése után heteken belül elolvasnak, majd elévül. Remélem, hogy a könyvem még évtizedeken át kereskedelmi forgalomban marad. Ezt a nyilvánvaló tényt azért említem, mert a kedves olvasó semmit sem talál benne az USA jelenlegi, Trump által meghatározott politikájáról, sem Trump elnök szerepéről, sem a jelenleg Nagy-Britanniában folyó brexittárgyalásokról. Amit ma leírnék ezekről a gyorsan változó ügyekről, az kínosan időszerűtlenné válna, mire a könyv megjelenik. De a 9. és 10. fejezet az USA olyan fontos ügyeiről szól, amelyek az utóbbi két évtizedben kerültek elő, amelyek a jelenlegi vezetés alatt még több figyelmet igényelnek, és amelyek valószínűleg legalább még egy évtizedig fontosak maradnak.

A könyv első fejezetében a személyes krízisekről beszélek; a könyv többi része országos válságokkal foglalkozik. Mint láttuk saját kríziseink során, vagy egy családtagunk vagy barátunk válságát végignézve, a kimenetelük sokféle lehet. A legjobb esetben az adott személynek sikerül új és jobb módszereket találnia, és megerősödve hagyja maga mögött a krízist. A legszomorúbb esetekben megrendülnek, visszatérnek régi módszereikhez, vagy új, de rosszabb módszert választanak. Olyanok is akadnak, akik a krízis hatására öngyilkosságot követnek el. A terapeuták sok olyan tényezőt azonosítottak, amelyek hatással vannak annak valószínűségére, hogy egy személyes krízis megoldása sikeres lesz-e. Ezekből tizenkettőt fogok felhasználni az 1. fejezetben, és ezek analógiáit fogom vizsgálni a nemzeti válságok kimenetele szempontjából.

Tudom, hogy tizenkét tényezőt nehéz fejben tartani, de irreális lenne, hogy sorsokat – emberek életét és országok történetét – néhány egyszerűen felidézhető kifejezés határozza meg. Ha valaki olyan könyvet talál, amely ilyen egyszerű megoldást kínál, javaslom, hogy ne mélyedjen bele. Ha viszont valaki mind a 76 krízismegoldási tényezőt akarja tárgyalni, az is gyanús: a szerző, és nem az olvasó dolga tömöríteni, leegyszerűsíteni és a lényegre szorítkozni. Arra jutottam, hogy a tizenkét tényező használata elfogadható kompromisszum a két véglet között: elég részletes ahhoz, hogy lefedje a valóság nagy részét, de nem olyan részletes, ami nagyon hasznos a világ történéseinek megértéséhez.

A bevezető fejezetet háromszor két fejezet követi; az egyes párok különböző nemzeti válságokat tárgyalnak. Az első két ország (Finnország és Japán) hirtelen érkezett fordulópontjához, külső országok fenyegetésére. A második pár (Chile és Indonézia) szintén gyorsan tetőző válságokat tapasztalt, de a robbanás belső okok miatt következett be. Az utolsó pár (Németország és Ausztrália) olyan válságokat tapasztalt, amelyek nem robbantak, hanem fokozatosan bontakoztak ki a második világháborúban megváltozott helyzet hatására.

A finnországi válságot (2. fejezet) a Szovjetunió váratlan támadása robbantotta ki 1939. november 30-án. Az ezt követő téli háborúban Finnországot gyakorlatilag minden lehetséges szövetségese cserben hagyta, súlyos veszteségeket szenvedtek, mégis sikerült megőrizniük függetlenségüket a Szovjetuniótól, pedig utóbbi lakossága a finnekének éppen negyvenszerese. Húsz évvel később Finnországban töltöttem egy nyarat, és vendéglátóim a téli háború özvegyei és árvái voltak. A háború öröksége az a szembetűnő szelektív átalakulás volt, amely által Finnország eddig soha nem látott mozaikká vált: jómódú liberális demokrácia, amelynek fő külpolitikai elve mindent lehetségest megtenni, hogy elnyerjék és megőrizzék a szovjet diktatúra bizalmát. Sok nem finn ezt a politikát szégyenletesnek tartja, és a lekicsinylő „finnesítés” szóval fejezi ki, de ők valószínűleg nem ismerik a kiváltó történelmi okokat. Finnországban töltött nyaram egyik legfájdalmasabb pillanata volt, amikor tudatlanságom miatt hasonló nézetemet fejtettem ki a téli háború egyik veteránjának, aki udvariasan elmagyarázta, hogy a finnek milyen keserű leckét kaptak, amikor a többi ország megtagadta tőlük a segítséget.

A két másik külső hatásra keletkezett válságból az egyik Japánt érintette, ahol a külvilágtól elzárkózás hagyományos politikáját fel kellett adniuk 1853. július 8-a után, amikor egy amerikai hadiflotta érkezett a Tokiói-öböl bejáratához, és szerződést valamint jogokat követelt az USA hajói és hajósai számára (3. fejezet). A végeredmény a korábbi japán államforma megszűnése volt, majd egy tudatosan alkalmazott, sok mindenre kiterjedő, drasztikus átalakulási program, és egyes hagyományok tudatos megtartása, amelyek eredményeként ma Japán a világ legkülönlegesebb gazdag ipari országa. Az amerikai flotta érkezését követő évtizedek során, az úgynevezett Meidzsi-korban bekövetkezett átalakulás jó példa a személyes kríziseket befolyásoló tényezők szerepére országos szinten. A Meidzsi-kori Japán döntéshozó folyamatait és a katonai sikereket összehasonlítva Japán döntéseivel az 1930-as években megérthetjük, hogy miért szenvedtek vereséget a második világháborúban.

A 4. fejezet Chiléről szól, annak az országpárnak az első tagjáról, amelynek válságai a politikai kompromisszum hiányából adódó belső robbanások voltak. Többéves politikai patthelyzet után, 1973. szeptember 11-én Chile Allende elnök által vezetett, demokratikusan választott kormányát megdöntötte egy katonai államcsíny, amelynek vezetője, Pinochet tábornok utána majdnem 17 éven át hatalmon maradt. Sem az államcsínyt, sem a Pinochet kormánya által megdöntött kegyetlen kínzások világrekordjait nem látták előre chilei barátaim, amikor ott éltem több évvel az államcsíny előtt. Sőt, büszkén meséltek nekem Chile régi demokratikus hagyományairól, amelyek élesen különböztek a többi dél-amerikai országétól. Ma Chile ismét a demokratikus kivétel Dél-Amerikában, de szelektív átalakuláson ment át, amelyben megtalálhatók mind Allende, mind Pinochet modelljének elemei. Honfitársaim számára, akik a kéziratomat megjegyzésekkel látták el, ez a chilei fejezet volt a könyv legijesztőbb része, ugyanis itt szembesültek azzal, hogy egy demokrácia milyen gyorsan képes szadista diktatúrává változni.

Chile párja az 5. fejezetben tárgyalt Indonézia, ahol szintén a kompromisszum hiánya vezetett belső robbanáshoz, vagyis egy államcsínykísérlethez 1965. október 1-jén. Az államcsíny kimenetele éppen ellenkező volt, mint Chilében: az államcsíny kudarca népirtás mértékű politikai gyilkosságokat indított, amelynek során megsemmisítettek mindenkit, aki az államcsínyt támogathatta. Indonézia másban is különbözik a könyvben szereplő hat másik országtól: a legszegényebb, legkevésbé iparosodott és legkevésbé nyugatias berendezkedésű, és csak az utolsó 40 évben kezdett kialakulni nemzettudata, éppen azokban az években, amikor ott dolgoztam.

A következő két fejezet (6. és 7.) a Németországban és Ausztráliában fokozatosan és nem robbanásszerűen bekövetkezett nemzeti válságokat tárgyalja. Vannak, akik nem szívesen használják a „krízis” vagy „válság” szavakat az ott történtek leírására. De hasznosnak találtam, hogy ugyanazon szempontok szerint vizsgáljuk meg, mint a hirtelen változásokat, mert ugyanazokat a szelektív átalakulással kapcsolatos kérdéseket vetik fel, és ugyanazok a kimenetelt befolyásoló tényezők. Amúgy a kirobbanó válság és a fokozatos változás között nem lehet egyértelmű különbséget tenni. Még a hirtelen átmenetek esetében – amilyen a chilei államcsíny volt – is kiderül, hogy több évtizedes fokozódó feszültség állt a háttérben, majd több évtizedes átalakulás követte. A 6. és 7. fejezet válságai látszólag fokozatosan bontakoztak ki, mert például a háború utáni Németország válsága az ország szomorú állapotával indult: Németországnak a második világháborút lezáró megadásakor, 1945. május 8-i körülményeire gondolok. Bár a háború után Ausztrália válsága fokozatosan alakult ki, három megrázó katonai vereséggel kezdődött mindössze három hónapon belül.

A nem robbanásszerű válságokat bemutató két ország közül az első a második világháború utáni Németország (6. fejezet), ahol egyszerre több problémával szembesültek: a nácik örökségével, a társadalom hierarchikus felépítésével és a Nyugat- és Kelet-Németország közötti politikai megosztottság traumájával. Összehasonlító rendszeremben a háború utáni Németország kríziskezelésének egyedi vonásai például a nemzedékek kivételesen heves szembenállása, az erős geopolitikai kötöttségek és a megbékélés olyan országokkal, ahol a német háborús bűnök áldozatai éltek.

A nem hirtelen bekövetkező válságra a másik példa Ausztrália (7. fejezet), ahol a nemzettudat átalakult 55 év alatt, miközben többször odalátogattam. Amikor 1964-ben először érkeztem Ausztráliába, az ország mintha Nagy-Britannia távoli előretolt állása lett volna a Csendes-óceánon, ahol a nemzettudatot még mindig Nagy-Britanniában keresték, és érvényben volt a „fehér Ausztrália” irányelv, amely korlátozta a nem európaiak bevándorlását. De Ausztrália önazonossági válságot élt meg, mert ez a fehér és brit identitás egyre inkább ellentmondott Ausztrália földrajzi helyzetének, külpolitikai szükségleteinek, védelmi stratégiájának, gazdasági érdekeinek és népessége összetételének. Ma Ausztrália kereskedelme és külpolitikája elsősorban Ázsia felé irányul, a városok és egyetemek tele vannak ázsiaiakkal, és az ausztrál választópolgárok egy népszavazáson majdnem leszavazták, hogy a brit királynő legyen az államfő. De mint a Meidzsi-kori Japánban és Finnországban, a változások szelektívek voltak: Ausztrália parlamentáris demokrácia maradt, hivatalos nyelve még az angol, és az ausztrálok nagy többsége brit eredetű.

Az eddig említett nemzeti válságokat mind válságként kezelték, és mindegyikből kilábaltak (vagy legalább jó úton haladnak errefelé), vagyis megvizsgálhatjuk a kimenetelüket. Az utolsó négy fejezet jelenlegi és jövőbeli válságokról szól, amelyek kimenetele még ismeretlen. Ezt a részt a 3. fejezetben már tárgyalt Japánnal kezdem (8. fejezet). Japán ma számos alapvető problémával küzd, amelyek közül egyeseket a japán nép és a kormányzat is ismer, és foglalkozik velük, de másokat nem ismernek fel, vagy sok japán tagadja is. Nem egyértelmű, hogy közeleg-e a megoldásuk; Japán jövője szinte bármi lehet attól függően, hogy a lakói mit tesznek. Vajon a Meidzsi-kori Japán bátor és sikeres válságkezelése segíthet a mai Japánnak az új problémák megoldásában?

A következő két fejezet (9. és 10. fejezet) az Egyesült Államokról szól. Négy olyan kibontakozó válságot tárgyalok, amelyek veszélyeztethetik az amerikai demokráciát, illetve országunk erejét a következő évtizedben, ahogyan az Chilében is történt. Mind a négyről nyíltan beszélnek, és a mai USA-ban széles körben válságot emlegetnek. Nekem úgy tűnik, nem jutunk közelebb a megoldásukhoz, sőt a dolgok egyre aggasztóbbak. De az USA a Meidzsi-kori Japánhoz hasonlóan rendelkezik tapasztalatokkal korábbi válságok megoldásáról; gondoljunk csak a hosszú polgárháborúra, vagy amikor hirtelen fel kellett adnunk politikai elszigeteltségünket, és beléptünk a második világháborúba. Ezek az emlékek vajon segítenek majd a hazámnak?

Végül az egész világról írok (11. fejezet). Bár világunk problémáit a végtelenségig lehetne sorolni, négy olyanra összpontosítok, amelyek ha folytatódnak, súlyos hatással lesznek az életszínvonalra világszerte a következő évtizedekben. Japán és az USA hosszú történelemmel, régi nemzettudattal és önrendelkezéssel, valamint a közös cselekvés jó emlékeivel dicsekedhetnek, de a világ egészének nincs ilyen múltja. És ha nem meríthetünk ilyen emlékekből, vajon a világ megoldhatja azokat a problémákat, amelyek a történelem során először világszerte halálos veszélyt jelentenek?

A könyv utószóval zárul, ahol áttekintjük a hét országot és a világot a tizenkét tényező tükrében. Vajon egy országnak szüksége van-e válságra ahhoz, hogy nagy változásokra ösztönözze? A Cocoanut Grove-tűzeset okozta megrázkódtatás kellett a rövid távú pszichoterápia átalakításához; vajon egy ország akkor is az átalakulása mellett dönthet, ha nem történik ekkora csapás? Vajon a vezetőknek van meghatározó hatása a történelemre? Javasolok további irányokat, és azt is megnézem, miféle reális tanulságokat lehet levonni, ha valaki a történelmet tanulmányozza. Ha az emberek vagy a vezetőik hajlandók elgondolkodni a korábbi válságokon, a múlt ismerete segíthet megoldani a jelenlegi és jövőbeli válságokat.

ELSŐ RÉSZ

EGYÉNEK

1. FEJEZET

SZEMÉLYES KRÍZISEK

Személyes krízis – Lefutásuk – Kríziskezelés – Kimenetelt befolyásoló tényezők – Országos válságok

21 éves koromban tapasztaltam szakmai életem legsúlyosabb krízisét. Bostonban nőttem fel iskolázott szüleim első gyermekeként: apám a Harvardon tanított, anyám nyelvész, zongorista és tanár volt, aki bátorított a tanulásban. Kiváló középiskolába (Roxbury Latin School), majd kiváló egyetemre (Harvard College) jártam. Imádtam mindkettőt, jól teljesítettem minden tantárgyból, még egyetemista koromban végeztem két laboratóriumi kutatást, amelyeket publikáltak, és évfolyamelsőként diplomáztam. Orvos apám és az alapképzéskor végzett kutatásaim sikeres tapasztalatai hatására úgy döntöttem, doktori fokozatot szerzek a laboratóriumi élettan területén. Ezért 1958 szeptemberében az angliai Cambridge-be költöztem, mert az ottani egyetem akkoriban világelső volt élettan szempontjából. Cambridge-nek más vonzereje is volt: először volt alkalmam távol élni az otthonomtól, Európában utazni, valamint végre beszélni azokon az idegen nyelveken, amelyek közül addigra már hatot tanultam könyvekből.

Az angliai doktori tanulmányokról hamarosan kiderült, hogy jóval nehezebbek, mint akár a Roxbury Latin Schoolban és a Harvardon tanultak, akár a korábbi kutatási munkám. Cambridge-i mentorom, akivel egy laboratóriumban dolgoztam, kiváló fiziológus volt, és az elektromos angolnák áramtermelését akarta tanulmányozni. A feladatom a töltéssel rendelkező részecskék (nátrium- és káliumionok) mozgásának mérése volt az angolna áramgeneráló hártyái között. Ehhez megfelelő eszközöket kellett terveznem. De sajnos nem volt jó a kézügyességem. Amikor a középiskolában egyszerű rádió építése volt a feladat, segítség nélkül azt sem tudtam elvégezni. És fogalmam sem volt, hogyan tervezzek olyan kamrát, amelyben az angolna hártyáit lehet tanulmányozni, nem is beszélve olyan összetett folyamatról, amelyben elektromosság szerepel.

Harvardi kutatási tanácsadóm rendkívül jó ajánlást adott Cambridge-be. De egyértelmű volt számomra és cambridge-i mentorom számára, hogy csalódnia kell bennem. Csődöt mondtam kutatási munkatársként. Kaptam egy saját laboratóriumot, hogy ott kitaláljak magamnak önálló kutatási projektet.

Mivel próbáltam távol tartani magamat a műszaki tudást igénylő témától, elkezdtem az epehólyag nátrium- és vízszállításával foglalkozni. Ez csupán egyetlen elemi műveletet igényelt: a hal folyadékkal teli epehólyagját kellett 10 percenként egy pontos mérlegre függeszteni, és megmérni a benne lévő víz tömegét. Erre még én is képes voltam! Maga az epehólyag nem olyan fontos, de a hámszövetek közé tartozik, amelyek jóval fontosabb szervekben is megtalálhatók, például a vesében és a bélben. Az összes vizet és ionokat szállító hámszövetben – mint az epehólyagban – elektromos feszültség keletkezik a töltéssel rendelkező ionok vándorlása miatt. De ahányszor megpróbáltam a feszültséget mérni az epehólyag pontjai között, mindig nullát kaptam eredményként. Akkoriban ez két dologra lehetett bizonyíték: vagy nem voltam birtokában annak a technológiának, amellyel feszültséget mérhettem volna az epehólyagban, vagy a szövetnek sikerült valahogy a felügyeletem alatt elhalnia. Bárhogy volt is, mindenképpen újabb kudarc a reménybeli laboratóriumi fiziológus számára.

Csüggedtségem csak nőtt, amikor 1959 júniusában részt vettem Cambridge-ben a Nemzetközi Biofizikai Társaság első kongresszusán. A világ több száz tudósa beszélt a kutatásairól, de nekem nem volt mit bemutatnom. Megalázó volt. Egész életemben osztályelső voltam, de most egy nagy senki.

Kétség gyötört, hogy egyáltalán nekem való-e a kutatói pálya. Újra és újra elolvastam Thoreau híres könyvét, a Waldent. Megrázott, amit nekem szóló üzenetként értelmeztem, hogy a tudomány valódi motivációja önös, mert a cél a többi tudós általi elismerés. (És a legtöbb tudósnál ez fontos szempont!) De Thoreau meggyőzően állította, hogy az ilyen üres látszatkeltés nem lehet valódi mozgatórugó. A Walden fő üzenete: találd ki, mit akarsz az élettől, és ne engedj az elismertség csábításának. Thoreau tovább mélyítette kételyeimet, hogy folytassam-e a tudományos kutatást Cambridge-ben. Közeledett a döntés pillanata: nyár végén kezdődik a doktori iskola második éve, és ha folytatni akarom, be kell iratkoznom.

Június végén Finnországba mentem egy hónapos nyaralásra; ezt a csodálatos élményt meg fogom osztani a következő fejezetben. És Finnországban volt alkalmam életemben először nem könyvből, hanem emberekkel beszélgetve megtanulnom a nehéz és gyönyörű finn nyelvet. Olyan elégedettnek és sikeresnek éreztem magam, éppen az ellentéte volt nyomasztó és sikertelen élettani kutatásomnak.

A Finnországban töltött hónap végén komolyan fontolgattam, hogy otthagyom a természettudományokat, vagy akár az összes tudományt. Helyette talán majd Svájcba megyek, kamatoztatom jó nyelvérzékemet és a nyelvek iránti szeretetemet, és szinkrontolmács leszek az Egyesült Nemzetek Szervezeténél. Vagyis hátat fordítok a kutató, kreatív és hírnévvel kecsegtető életformának, amelyet professzor apámtól láttam. Fordítóként nem keresnék sokat. De legalább olyasmit csinálnék, amit élveznék és amiben jó vagyok – legalábbis akkor így gondoltam.

Krízisem csúcspontja akkor következett be, amikor visszatértem Finnországból, és eltöltöttem egy hetet Párizsban egy éve nem látott szüleimmel. Elmeséltem nekik a kutatói pályával szemben felmerült gyakorlati és filozófiai kétségeimet, és a tervemet, hogy fordítóként folytatom. Szüleim számára valószínűleg fájdalmas volt látni zavarodottságomat és szenvedésemet. Áldom őket, hogy meghallgattak, és nem akarták megmondani, mit tegyek.

A krízis megoldására egy reggel került sor, amikor a szüleimmel egy párizsi parkban üldögéltünk, és ismét elkezdtük megbeszélni, vajon feladjam-e a tudományos pályát. Végül apám tett egy javaslatot minden kényszer nélkül. Elismertem, kétségeim vannak a tudományos kutatói életúttal kapcsolatban. De még elsőéves vagyok, és csak pár hónapig próbáltam kutatni az epehólyagot. Vajon nem túl korán adnám fel a tervezett pályámat? Mi lenne, ha visszamennék Cambridge-be, és adnék magamnak fél évet, hogy megoldjam az epehólyag kutatásával kapcsolatos problémákat? Ha nem sikerül, még mindig feladhatom 1960 tavaszán, vagyis nem kell most nagy döntést hoznom.

Apám javaslata mentőöv volt. Jó okkal halaszthattam későbbre a döntést (próbálkozzam még fél évig) – ebben nincs semmi szégyen. Vagyis ez a döntés nem lesz visszavonhatatlan elkötelezettség a tudományos kutatói pálya iránt. Megmarad a lehetőségem, hogy fél év múlva szinkrontolmács legyen belőlem.

Ez volt a megoldás. Visszatértem Cambridge-be a második évemre. Folytattam az epehólyag kutatását. A tanszék két fiatal munkatársa, akikre ma is örök hálával emlékszem, segített megoldani az epehólyag-kutatás technikai problémáit. Egyikük segítségével rájöttem, hogy az epehólyag részei közötti feszültség mérésére használt módszerem teljesen jó volt, mert megfelelő körülmények között mérhető feszültségek (úgynevezett diffúziós, illetve áramlási potenciálok) keletkeznek az epehólyagban. A problémámat az okozta, hogy az epehólyagban nem az ionok és a víz szállítása során keletkeznek a feszültségek, mégpedig azon érdekes okból (ami az akkori tudásunk szerint egyedül erre a hámszövetre volt igaz), hogy az epehólyag egyforma mennyiségű pozitív és negatív iont szállít, ezért a nettó feszültség mindig nulla.

Ez az eredmény felkeltette más fiziológusok érdeklődését, és végül én is izgalmasnak találtam. Epehólyag-kísérleteim sikerével filozófiai kételyeim a többi tudóstól származó elismerés hiú mivoltáról halványulni kezdtek. Négy évig maradtam Cambridge-ben, megszereztem a doktori címet, visszatértem az USA-ba, jó egyetemi állásokat kaptam (először a Harvardon, később az UCLA-n), ahol élettani kutatásokat végeztem és élettant tanítottam, és sikeres fiziológus lett belőlem.

Ez volt az első nagy szakmai krízisem: egy szokásos típusú személyes krízis. Persze nem ez volt életem utolsó válsága. 1980 és 2000 körül megéltem két kisebb szakmai krízist a kutatásom irányával kapcsolatban. És voltak nehéz személyes válságaim is, például az első házasságkötésem, majd (hét és fél évvel később) a válásom. Az első szakmai krízisem több vonatkozásában is különlegesnek tekinthető. Nem hiszem, hogy a világ történetében valaha bárki is azzal a döntéssel küzdött volna, hogy otthagyja az epehólyag élettani kutatását, és helyette szinkrontolmács lesz. De az 1959-es krízisem pontosan azokat a kérdéseket hozta fel, amelyek általában a személyes krízisekre jellemzők.

Bizonyára mindenki tapasztalt már, illetve tapasztalni fog olyan személyes krízisként megélt zűrzavart, amilyen velem történt 1959-ben. Olyan állapot ez, amelyben az embernek nem jut eszébe tudományosan meghatározni a „krízis” jelentését, de érzi, hogy benne van. Később, a krízis elmúltával, lehet rá kapacitása, hogy elgondolkozzon róla, és visszatekintve olyan helyzetként definiálhatja, amelyben olyan fontos kihívással állt szemben, amelyet áthidalhatatlan nehézségként élt meg, mert nem boldogult vele a szokásos problémamegoldó módszereivel. Próbált új stratégiát használni. Hozzám hasonlóan megkérdőjelezte értékrendszerét és világszemléletét.

Kétségkívül látta, hogy a személyes krízisek különféle formában és okból jelenhetnek meg, és lefutásuk is eltérő. Lehet például váratlan megrázkódtatás – egy szeretett személy halála, vagy az állásunk hirtelen elvesztése, súlyos baleset vagy természeti katasztrófa. Az ilyen események veszteségérzete nemcsak a veszteség gyakorlati következménye (például valaki a házastársa nélkül folytatja az életét) miatt válthat ki krízist, hanem a fájdalmas érzelmek miatt is, és megrendül a bizalmunk a világ igazságosságában. Ez történt például a Cocoanut Grove éjszakai szórakozóhelyi tűzeset áldozatainak rokonai és közeli barátai esetében. A krízis másik formája, amikor egy probléma lassan növekszik, majd robbanásban tetőzik; ilyen például egy házasság felbomlása, egy súlyos krónikus betegség, vagy pénzügyi, illetve munkahelyi probléma. Más krízisek a személyiségfejlődés velejárói, amelyek az életszakaszok közötti átlépéskor – például kamaszkorban, az élet közepén, nyugdíjazáskor vagy idős korban – jelentkezhetnek. Aki például életközepi válságot él meg, úgy érezheti, élete legjobb évei már elmúltak, és nehezen találja meg, hogy élete hátralévő részében milyen célok fognak elégedettséghez vezetni.

Ezek a személyes krízis különféle formái. Konkrét kiváltó okuk lehet kapcsolati, például válás, egy szoros kapcsolat megszűnése, vagy olyan mély elégedetlenség, amely miatt valaki megkérdőjelezi, hogy a kapcsolatot érdemes-e folytatni. Válás miatt sokan felteszik maguknak a kérdéseket: Mit tettem rosszul? Miért akar elhagyni? Miért hoztam ilyen rossz döntést? Legközelebb mit tegyek másként? Lesz-e egyáltalán legközelebb? Ha nem sikerült a kapcsolatom a hozzám legközelebb álló emberrel, akit én választottam, egyáltalán mire vagyok jó?

A kapcsolati problémák mellett a személyes krízis egyéb gyakori okai a szeretteink halála és betegsége, saját egészségi állapotunk, szakmai fejlődésünk és pénzügyeink kedvezőtlen fordulatai. Más krízisek a vallásból adódnak: aki egész életében hívő volt, elkezdhetik kétségek gyötörni, a nem hívőket kezdi vonzani egy vallás. De az összes típusú krízisben az okától függetlenül közös az érzés, hogy ahogyan valaki az életet eddig megközelítette, valamiért nem működik, és új szempontokat kell találni.

Érdeklődésem a személyes krízisek iránt sok kollégámhoz hasonlóan a saját tapasztalataimból indult ki a magam, valamint a barátaim és rokonaim által megélt válságok nyomán. Ezt a személyes motivációt tovább mélyítették klinikai szakpszichológus feleségem, Marie szakmai tapasztalatai. Házasságunk első évében Marie egy helyi mentálhigiénés központban dolgozott, ahol járóbeteg-ellátás keretében pszichoterápiát nyújtottak a krízishelyzetben lévőknek. Telefonon vagy személyesen jelentkeztek a központban, amikor úgy érezték, egy általuk megoldhatatlannak hitt kihívás miatt krízisben vannak. Amikor valaki beszélni kezdett egy tanácsadóval, nem lehetett előre tudni, miféle problémája van. A szakember annyit tudott, hogy segítséget kér, súlyos személyes krízist él meg, mert felismerte, hogy az eddig jól bevált módszerek nem elegendőek az adott probléma megoldásához.

A krízisterápiát nyújtó egészségügyi központ konzultációinak kimenetele sokféle lehet. A legszomorúbb esetben a segítségkérő öngyilkosságot kísérelt meg. Mások nem tudtak új megküzdési módot kitalálni, így visszatértek a régiekhez, és mivel ezek nem voltak hatékonyak, nem tudták kezelni gyászukat, haragjukat vagy frusztrációjukat. De a legjobb esetekben a krízist megélő felfedezett új, jobb megküzdési technikákat, és a nehéz időszakból erősebben lépett ki, mint ahogy elkezdte. A „krízis” jelentésű kínai írásjegy ezt a kimenetelt tükrözi. Kiejtése „vej-ji”, és két karakterből áll: a „vej” veszélyt jelent, a „ji” pedig kritikus pontot vagy lehetőséget. Friedrich Nietzsche német filozófus „ami nem öl meg, az erősebbé tesz” gondolata is hasonlót fejez ki. Winston Churchill ugyanezt így fejezte ki: „Sohasem hagyjuk, hogy egy jó krízis pocsékba menjen!”

Az akut személyes krízist megélőket segítők gyakori megfigyelése, hogy valami történik egy hathetes időszakon belül. Ebben a rövid átmeneti időben megkérdőjelezzük hiedelmeinket, és jóval fogékonyabbak vagyunk a személyes változásokra, mint a korábbi, viszonylag hosszú időszakban. Sokkal tovább nem tudjuk túlélni a nélkül, hogy valamilyen leküzdési módot találjunk, bár tovább gyászolhatunk, szenvedhetünk, élhetünk értelmes tevékenység nélkül, vagy maradhatunk dühösek. A hathetes időszak során vagy elkezdjük keresni azt az új stratégiát, amellyel megoldhatjuk a problémát, vagy belevágunk egy eredményt nem hozó folyamatba, vagy nem tudunk jobbat kitalálni, és visszatérünk régi, az új helyzetre alkalmatlan (maladaptív) módszereinkhez.

Az akut krízissel kapcsolatos fenti megfigyelések nem jelentik, hogy életünk ilyen történései a következő egyszerű forgatókönyvet követik: (1) sokkhatás, és beállítjuk az ébresztőóránkat hat héttel későbbre; (2) felismerjük a korábbi módszerek kudarcát; (3) új stratégiákkal próbálkozunk; (4) megszólal az ébresztőóra, és vagy feladjuk, visszatérünk a régi sémákhoz, vagy sikerrel járunk, megoldjuk a krízishelyzetet, boldogan élünk. Nem. Sok változás az életünkben fokozatosan bontakozik ki, akut szakasz nélkül. Sok problémát felismerünk és megoldunk, így nem fejlődik olyan krízissé, amelyet – úgy érezzük – nem tudunk leküzdeni. Még az akut szakaszú krízisek is átmehetnek hosszú újjáépítő folyamatba. Ez különösen igaz az életközepi válságra, amikor bár az elégedetlenség és egy csalóka megoldás gyorsan jön, de az új megoldás évekbe telhet. És a krízisek nem egy életre oldódnak meg. Például egy olyan pár, amely megegyezik egy komoly vitában, és elkerüli a válást, „kinőheti” a talált megoldást, és ugyanazzal vagy hasonló problémával kell majd megküzdenie. Aki már megoldott egy krízist, egy új probléma nyomán másikkal szembesülhet, ahogy velem is történt. De még ezek sem változtatnak azon, hogy sokan a fent ismertetett forgatókönyv szerint jutnak át a kríziseken.

Hogyan kezel a terapeuta egy krízist megélő személyt? A hosszú távú pszichoterápia hagyományos módszerei, amelyek gyakran a gyermekkorban megélteken keresztül derítik fel az aktuális problémák alapokát, nem alkalmasak krízis kezelésére, mert túl lassúak. A krízisterápia magára az aktuális krízisre összpontosít. Módszereit dr. Erich Lindemann kezdte kidolgozni a Cocoanut Grove-beli tűz közvetlen utóhatásait vizsgálva, amikor a bostoni kórházaknak nemcsak a több száz súlyos sérült és haldokló életének megmentésével kellett foglalkozniuk, hanem még több túlélő, rokon és barát gyásza és bűntudata feldolgozásának kihívásával is.

Ezek a zaklatott emberek azon gondolkodtak, hogy miért fordulhat elő ilyen a világon, és miért vannak még életben, amikor egy szerettük halt rettenetes halált, mert megégett, eltaposták vagy megfulladt. Egy bűntudattól gyötört férj annyira hibáztatta magát azért, mert feleségét a Cocoanut Grove szórakozóhelyre vitte, hogy kiugrott az ablakon, hogy vele együtt haljon meg. Míg a sebészek az égési sérülteket látták el, a terapeuták hogyan tudtak segíteni a tűz pszichológiai áldozatain? A Cocoanut Grove-tűzeset így lett krízis a pszichoterápia számára, vagyis ekkor született meg a krízisterápia.

Miközben Lindemann próbált a sok traumás emberen segíteni, elkezdte kidolgozni az új megközelítés alapjait, és a krízisterápiát nemcsak a Cocoanut Grove-beli tűz áldozatainál használták, hanem más típusú akut krízisek esetében is. Az 1942 óta eltelt évtizedek során terapeuták folytatták a krízisterápia módszereinek kidolgozását, amelyeket tanítanak és gyakorolnak olyan intézményekben, amilyenben Marie is tanult. A krízisterápia alapvetően rövid távú módszer: körülbelül fél tucat heti ülésből áll a krízis akut szakasza alatt.

Amikor valaki a krízishelyzetbe kerül, általában az a legerősebb érzése, hogy nem tud mit kezdeni azzal, hogy az életében minden hirtelen elromlott. Amíg az érzés bénítja, nehéz előre haladni, és az akadályokat egyenként leküzdeni. Ezért a terapeuta első törekvése az első ülés során – csakúgy, mint amikor valaki saját maga vagy barátai segítségével próbál megbirkózni egy krízissel – meghaladni ezt a bénult állapotot a kerítésépítés módszerével. Meg kell keresni, a krízis során milyen dolgok romlottak valóban el, hogy a krízist megélő elmondhassa: a kerítésen belül vannak az élete problémái, de a kerítésen kívül minden rendben van. Gyakran azonnali megkönnyebbülést jelent, amikor valaki megfogalmazza a problémát, és kerítést épít köré. A terapeuta ekkor tud segíteni, hogy az illető megtalálja az olyan korábban nem alkalmazott módszereket, amelyekkel kezelni tudja a kerítésen belüli gondokat. A kliens meg tudja kezdeni a szelektív átalakulás folyamatát, és nem bénítja a teljes átalakulás látszólagos szükségessége, ami lehetetlennek tűnhet.

Az első ülés során a megkezdett kerítésépítés mellett gyakran a „Miért most?” problémájával is foglalkoznak. A kérdés kiterjesztett formában: „Miért döntött ma úgy, hogy segítséget kér a krízisközpontban, és miért érzi most erősebben a krízisállapotot, mint korábban?” Váratlan sokk okozta krízis esetén, amilyen például a Cocoanut Grove-tűzeset volt, ezt a kérdést szükségtelen feltenni, mert a válasz nyilvánvalóan maga a kiváltó esemény. Olyan krízisnél azonban, amely lassan bontakozott ki, majd hirtelen robbanásban mutatkozott meg, vagy életszakaszhoz kapcsolódó személyiségfejlődési krízis esetén a válasz nem nyilvánvaló.

Erre jó példa, hogy egy nő azért kereste fel a krízisközpontot, mert a férjének viszonya volt. De utána kiderült, hogy régóta tudott róla. Miért ma döntött úgy ez a nő, hogy segítséget kér a férje viszonyával kapcsolatban, és miért nem egy hónapja vagy egy éve? Lehet, hogy a lökést egyetlen mondat adta, vagy a viszonynak olyan részlete, amelyet a nő utolsó szalmaszálnak tekintett, vagy egy látszólag jelentéktelen esemény, ami valami fontos dologra emlékeztette a múltjából. A segítséget kérők gyakran nem tudnak válaszolni a „Miért most?” típusú kérdésekre. De amikor megtalálják a választ a terapeutával, mindketten átlátják a krízist. 1959-es pályaválasztási krízisemet, amely már fél éve érett, 1959 augusztusának első hetében a szüleim látogatása tette akuttá, mert akkor éreztem, hogy el kell mondanom nekik a dilemmámat, hogy a következő héten visszatérjek-e a cambridge-i élettani laboratóriumba a második évemre.

A rövid távú krízisterápia persze nem az egyetlen módszer a személyes krízissel való szembenézésre. Azért mutattam be, mert párhuzamot látok a krízisterápia hat alkalomra kiterjedő kezelése és az országos válságok megoldási módjai között. Az utóbbi természetesen nem hat országos találkozóból áll rövid időn belül. Inkább azért beszélek a rövid távú krízisterápiáról, mert egyes terapeuták erre specializálódtak, és sok tapasztalatot gyűjtöttek, amelyeket megosztanak egymással. Sok időt fordítanak a megbeszélésekre, cikkeket és könyveket írnak a krízisek kimenetelét befolyásoló tényezőkről. Marie sok mindent mesélt ezekről a tapasztalatcserékről, szinte minden héten, amíg a krízisterápiás központban dolgozott. Ezekből leszűrtem olyan tényezőket, amelyeket érdemes megvizsgálni, hogy vajon befolyásolhatják-e az országos válságokat is.

A krízisterapeuták legalább egy tucat olyan tényezőt azonosítottak, amelyek szerint egy adott ember milyen valószínűséggel fog sikert elérni a személyes krízisének kezelésében (1.1 táblázat). Nézzük végig ezeket. Kezdjük azzal a hárommal vagy néggyel, amelyek elengedhetetlenek a kezelés előtt vagy kezdetekor.

1. felismerni a krízist. Ez a tényező viszi el az embereket a krízisterápiára. A felismerés nélkül nem jelennének meg a krízisterápia-központban, vagy (ha nem mentek el) nem kezdenének bele a krízis megoldásába. Amíg valaki nem tudja kimondani, hogy bajban van – és ez sokszor hosszú időbe telik –, nem lehet elindulni a probléma megoldása felé. 1959-es szakmai krízisem azzal kezdődött, amikor fel kellett ismernem, hogy laboratóriumban dolgozó tudósként nem állom meg a helyem – mindezt iskolai sikereket követően.

1.1 táblázat A személyes krízisek kimenetelét befolyásoló tényezők

1. Felismerni a krízist

2. Elfogadni a személyes felelősséget a teendőkért

3. Kerítésépítés, hogy el lehessen határolni a megoldandó problémákat

4. Gyakorlati és érzelmi segítség kérése más emberektől vagy csoportoktól

5. Mások példáját követve megoldani a problémákat

6. Énerő

7. Őszinte önértékelés

8. A korábbi személyes krízisek tapasztalatai

9. Türelem

10. Rugalmas személyiség

11. Egyéni alapértékek

12. Szabadulás a személyes korlátozó tényezőktől

2. elfogadni a személyes FELELŐSSÉGET. De nem elég beismerni, hogy valakinek problémája van. Sokan azzal folytatják, hogy a problémájuk másvalaki hibájából ered, és külső erők teszik az életüket nyomorúságossá. Az ilyen önsajnálat és az áldozat szerepének felvétele a leggyakoribb ürügyek közé tartozik, amelyeket a személyes problémájukat megoldani szándékozók felhoznak. Tehát a második akadály a probléma felismerése után a megoldás felelősségének vállalása. Mert bizonyára léteznek azok a külső erők és más emberek, de ezek nem azonosak a krízisben lévővel, aki másokat nem fog tudni megváltoztatni, hiszen ő az egyetlen személy, akinek a cselekedetei egyedül az ő irányítása alatt vannak. Ha azt szeretné, hogy ezek a külső erők és személyek megváltozzanak, tennie kell érte saját viselkedésének és reakcióinak módosításával. A többiek nem fognak maguktól megváltozni, csak ha az érintett ember maga tesz érte.

3. kerítésépítés. A krízis és a megoldás felelősségének felismerése, valamint a krízisközpont felkeresése után az első terápiás ülés fókuszálhat a kerítésépítés lépésére, vagyis megtörténhet a megoldandó probléma megkeresése és behatárolása. A krízist megélő ezt nem tudja megtenni, úgy érzi, nagy baj van vele, és ez az érzés lebéníthatja. Ezért a legfontosabb kérdés, hogy mi működik jól az adott személyben, amit nem kell megváltoztatni, és amibe bele lehet kapaszkodni. Mit lehet elhagyni, és új módszerekre cserélni? Látni fogjuk, hogy a szelektív változás kérdése kulcsfontosságú a válságot megélő országok újraértékelésében is.

4. segítség másoktól. Legtöbben, akik már sikeresen túljutottunk krízisen, megéltük, milyen értékes a barátaink gyakorlati és érzelmi támogatása, vagy az olyan intézményes támogatócsoportok segítsége, amelyek rákbetegekből, alkoholistákból vagy drogfüggőkből állnak. Gyakorlati támogatásra jó példa az ideiglenes lakhatás felajánlása valakinek, akinek most dőlt romba a házassága, és el kell költöznie, a józan gondolkodás valaki segítésére, akinek a problémamegoldó képességét maga a krízis korlátozza, vagy egyéb gyakorlati segítség, például információk szerzése, állás felajánlása, új társaság kialakítása vagy a gyermekek felügyelete a megváltozott helyzetben. Érzelmi támogatás lehet az, ha jó hallgatóság vagyunk, és segítünk tisztázni a problémákat, valamint visszaszerezni az ideiglenesen elveszített reményt és önbizalmat.

A krízisterápia-központot igénybe vevők között ez a segítségkérés elkerülhetetlenül felmerül a krízis megoldásának első módszerei között, hiszen azért keresték fel az intézményt, mert felismerték, hogy segítségre van szükségük. Akik krízist élnek meg, de nem fordulnak krízisterápia-központhoz, azok esetleg korábban nem kérnek segítséget; van, aki megnehezíti a saját dolgát, és próbálja teljesen egyedül megoldani a krízist. Személyes példám a krízisterápia-központon kívüli segítségkérésre, amikor az első feleségem (végre) kizökkentett a kerékvágásból, és elmondta, hogy válni akar. A következő napokban felhívtam négy közeli barátomat, és kiöntöttem nekik a szívemet. Mindannyian megértettek és együttéreztek a helyzetemmel, mert hárman közülük elváltak, a negyediknek pedig sikerült újjáépítenie a problémás házasságát. Bár segítséget kértem, az én esetemben ez nem volt elég, és végül elváltunk, viszont ez volt az első lépés a kapcsolataim felülvizsgálásának hosszú folyamatában, ami boldog második házassághoz vezetett. Amikor ezekkel a közeli barátaimmal beszélgettem, úgy éreztem, a hibáim nem egyediek, és a végén hozzájuk hasonlóan én is megtalálom a boldogságot.

5. más emberek PÉLDÁJA. Embertársaink nemcsak segítség forrásai lehetnek, de átvehetjük tőlük saját módszereiket is. Akik éltünk már át krízist, felfedeztük, hogy nagy előny, ha találunk valakit, aki hasonlón ment keresztül, és akinek a stratégiáját próbálhatjuk utánozni. Jó esetben a barátaink vagy olyanok lesznek a példák, akikkel beszélhetünk, és akiktől közvetlenül megtanulhatjuk, hogyan oldottak meg hasonló problémát. De olyanról is lehet példát venni, akit nem ismerünk személyesen, akinek az életéről és a módszereiről csak olvastunk vagy hallottunk. Ennek a könyvnek az olvasói közül például valószínűleg kevesen ismerték személyesen Nelson Mandelát, Eleanor Rooseveltet vagy Winston Churchillt, életrajzaikból vagy önéletrajzaikból azonban sokan merítettek ihletet, vagy vettek át ötleteket, amikor saját személyes krízisüket kellett megoldaniuk.

6. énerő. A krízissel való megküzdésben fontos tényező a mindenkiben különböző módon meglévő énerő. Ebbe a pszichológiai fogalomba tartozik a magabiztosság, de ennél tágabb fogalom. Az énerő azt jelenti, hogy valaki tudatában van önmagának, céltudatos, és elfogadja magát büszke, független személyként, aki nem függ mások véleményétől, és aki nem másoktól várja az adott helyzet túlélését. Az énerőhöz tartozik, amikor valaki elbírja az erős érzelmeket, stressz alatt sem feledkezik meg céljairól, a valóságot reálisan fogja fel, és értelmes döntéseket tud hozni. Ezek az összetartozó jellemzők elengedhetetlenek az új megoldások megtalálásához, és a krízis során gyakori bénító félelem legyőzéséhez. Az énerő gyermekkorban kezd kialakulni, ha valakinek olyan szülei vannak, akik elfogadják olyannak, amilyen, nem tőle várják saját álmaik beteljesítését, és a korának megfelelően kezelik. A szülők úgy tanítják a gyermeküknek tolerálni a frusztrációt, hogy nem adnak meg neki mindent, amit szeretne, ugyanakkor nem is tagadnak meg tőle mindent, amit szeretne. Ilyen körülmények között alakul ki az énerő, amely segít majd leküzdeni a krízist.

7. őszinte önértékelés. Az énerőhöz kapcsolódik, de érdemes külön kezelni. Egy krízisben akkor tud valaki jó döntéseket hozni, ha őszinte – és esetenként fájdalmas – önértékelést végez: felméri az erősségeit és gyengeségeit, mi az, ami jól működik a személyiségében, és mi az, ami nem. Csak akkor kezdhet olyan szelektív átalakulásba, amelynek során megtartja előnyös tulajdonságait, a gyengeségei helyett pedig új módszereket kezd alkalmazni. Míg a krízis megoldása szempontjából az őszinteség olyan fontos, hogy talán felesleges is említeni, valójában nagyon sok oka lehet, amiért az emberek gyakran nem őszinték önmagukkal.

Számomra az őszinte önértékelés jelentette a legnagyobb harcot 1959-es szakmai krízisem során. Egyrészt fölé-, másrészt pedig alábecsültem a képességeimet. Föléértékelés volt, amikor nyelveket szerető emberként azt hittem, megvannak bennem a szinkrontolmácsoláshoz szükséges képességek. De később ráébredtem, hogy a nyelvek szeretete önmagában nem tenne sikeres szinkrontolmáccsá. Mivel az USA-ban nőttem fel, 11 éves koromig nem is kezdtem el idegen nyelvet tanulni. Fiatalon soha nem éltem nem angol nyelvű országban, így nem is értem el a társalgási szintet egyetlen nyelvből sem; először 23 éves koromban németből sikerült. Mivel viszonylag későn kezdtem el idegen nyelven beszélni, még az általam legjobban bírt nyelven is érezhető amerikai akcentussal beszélek. Csak a 70-es éveim végén jutottam el odáig, hogy gyorsan tudok váltani két olyan nyelv között, amelyek egyike sem az angol. De szinkrontolmácsként olyan svájci tolmácsokkal kellett volna versenyeznem, akik folyékonyan és jó kiejtéssel beszéltek több nyelven már nyolcéves korukban, és könnyedén váltottak több nyelv között. Végül be kellett ismernem magamnak, hogy hiú remény tolmácsként valaha is elérnem a svájciak szintjét.

Önértékeléssel egy másik területen is küzdöttem 1959-ben: a tudományos kutatás szempontjából inkább alá-, mint fölébecsültem a képességeimet. Képtelen voltam megoldani egy technikai problémát – hogyan lehet mérni az elektromos angolna hártyái közötti feszültséget –, és ebből elhamarkodottan általánosítottam. Pedig arra például tökéletesen alkalmas voltam, hogy megmérjem az epehólyag által szállított vizet: egyszerűen megmértem a tömegét. Még 60 évvel később is a legegyszerűbb technikai módszereket igyekszem használni tudományos kutatásaimhoz. Megtanultam felismerni azokat a fontos tudományos kérdéseket, amelyeket egyszerű technológiákkal lehet megközelíteni. Még mindig nem tudom otthon bekapcsolni a tévét a 47 gombos távirányítóval, csak a legegyszerűbb dolgokat tudom elvégezni az új iPhone-omon, és teljes mértékben a feleségemre és a titkárnőmre hagyatkozom mindenben, amihez számítógépet kell használni. Amikor összetett technológiákat igénylő kutatást akartam végezni – a hámszöveti áram terjedésének kábelelemzése, a membránok ioncsatornáinak zajelemzése vagy a páros madárfajok eloszlásának statisztikai elemzése –, szerencsére mindig találtam olyan munkatársat, akinek volt tapasztalata az ilyen vizsgálatokban, és aki hajlandó volt együttműködni velem.

Így végül megtanultam őszintén felmérni, hogy mire vagyok képes.

8. a korábbi krízisek TAPASZTALATAI. Akinek korábban már volt alkalma sikeresen megküzdeni egy másik krízissel, nagyobb önbizalommal fog belevágni az új krízis megoldásába. Ha viszont valaki nem tudott úrrá lenni a korábbi kríziseken, úgy érezheti, hogy bármit tesz, nem fog sikerrel járni. A korábbi tapasztalatok fontossága miatt a krízisek jobban megviselik a serdülőket és fiatal felnőtteket, mint az idősebbeket. Míg egy szoros kapcsolat felbomlása bármelyik életkorban kétségbeejtő lehet, de amikor valakivel először történik ilyen, az különösen lesújtó. A későbbi szakítások során, bármilyen fájdalmasak is, az érintett vissza tud emlékezni, hogy korábban már megélt ilyen fájdalmat, majd túljutott rajta. Saját 1959-es krízisem ezért rázott meg ennyire: életem első akut krízise volt. 1980-as és 2000-es szakmai kríziseim ehhez képest nem voltak megrázóak. 1980 körül módosítottam a szakmai irányomon, és a membránok élettana helyett evolúciós élettannal kezdtem foglalkozni, majd 2000 után élettan helyett földrajzzal. De ezek a döntések nem voltak fájdalmasak, mert a korábbi tapasztalataim alapján feltételeztem, hogy a dolgok jól fognak alakulni.

9. türelem. Egy másik tényező az a képesség, hogy valaki jól tudja tolerálni a bizonytalanságot vagy a változás irányába mutató kezdeti próbálkozások kudarcát, ami egy szóval: a türelem. Nem valószínű, hogy egy krízist megélő első próbálkozásra megtalálja a sikeres módszert. Valószínűleg több kísérletre lesz szüksége, ki kell próbálnia többféle módot, hogy kiderüljön, ezek megoldják-e a krízist, és illenek-e a személyiségéhez, mielőtt rátalál a működő megoldásra. Aki rosszul tűri a bizonytalanságot vagy a kudarcot, aki korán feladja a keresést, annak kisebb esélye lesz az új, megfelelő módszer megtalálására. Ezért éreztem a párizsi park padján ülve, hogy apám szelíd kérdése – „Miért ne szánhatnék még egy félévet az élettani doktori iskolára?” – mentőöv számomra. A papa tanácsa a türelmet okos megoldásként láttatta velem; magamtól nem jöttem rá, hogy ez vezethet a megoldáshoz.

10. rugalmasság. Amikor valaki a krízisét szelektív átalakulással oldja meg, jobb esélye lesz rá, ha személyisége rugalmas. A merevség viszont azt az elterjedt nézetet takarja, hogy csak egyféle módszer működhet. Aki így gondolja, akadályt állít a többi módszer elé, és nem teszi lehetővé, hogy a kudarcot vallott régi megközelítés helyett újat használjon. A merevség vagy rugalmatlanság lehet korábbi bántalmazás vagy trauma eredménye, vagy olyan neveltetésé, ahol a gyermeknek tilos volt kísérleteznie vagy eltérnie a családi normáktól. A rugalmasság származhat abból a szabadságból, amikor hagyták, hogy a gyermek saját döntéseket hozhasson.

Nekem a rugalmasságot idősebb koromban kellett megtanulnom azon expedíciókon, amelyeket 26 éves koromban kezdtem, hogy az esőerdő madarait tanulmányozhassam Új-Guinea trópusi szigetén. A részletesen kidolgozott tervek szinte soha nem követhetőek Új-Guineában. A repülőgépek, hajók és közúti járművek rendszeresen felmondják a szolgálatot, balesetet szenvednek vagy elsüllyednek, a helyiek és a kormányhivatalnokok nem úgy viselkednek, ahogyan elvárnánk, és nem tűrik a beleszólást a dolgukba, a hidakról és ösvényekről kiderül, hogy használhatatlanok, a hegyek nem ott vannak, ahol a térkép mutatja, és még számtalan váratlan dolog történik. Majdnem mindegyik új-guineai expedícióm úgy kezdődött, hogy elterveztem X dolgot, de új terveket kellett improvizálni menet közben. Amikor Marie-val végül gyerekeink születtek, rájöttem, hogy az új-guineai madárexpedícióim tapasztalata a leghasznosabb előkészület az apaságra, mivel a gyerekek is kiszámíthatatlanok, nem hagyják, hogy beleszóljanak a dolgukba, és a szülőknek rugalmasan kell viselkedniük velük.

11. alapértékek. Az utolsó előtti tényező ismét az énerőhöz kapcsolódik. Alapértékeken olyan meggyőződéseket értek, amelyek az egyén identitásának középpontjában állnak, és ezek határozzák meg az erkölcsi szabályrendszert és világszemléletet; ilyen például a vallás és a család iránti elkötelezettség. Krízis során, amikor valaki meghúzza a szelektív átalakulást meghatározó vonalat, a legfontosabb alapértékei ezen kívül maradnak, mert egy-egy ilyen értékről azt mondja, hogy inkább meghal, mint hogy EZEN változtasson. Sokak számára vitathatatlan alapértékek a családi kötelékek és kötelezettségek, a vallás és a becsületesség. Ösztönösen csodáljuk az olyanokat, akik nem hajlandók elárulni a családjukat, hazudni, elfordulni a vallásuktól vagy lopni annak érdekében, hogy kijussanak egy krízisből.

Pedig a krízisek teremthetnek olyan szürke területeket, ahol a korábban vitathatatlannak tartott értékeket felül kell vizsgálni. Erre egyszerű példa, amikor egy válást kezdeményező férj vagy feleség nemet mond az őket összekötő családi kötelékre. A második világháború náci koncentrációs táborainak foglyai kénytelenek voltak áthágni a „Ne lopj” parancsolatát, mert a fejadagok olyan kicsik voltak, hogy aki nem lopott ételt, az nem élte túl. A koncentrációs táborok számos túlélője feladta vallását, mert a táborokban megélt borzalmakat nem tudta összeegyeztetni a hittel. Auschwitz egyik túlélője, Primo Levi kiváló olasz zsidó író erről így nyilatkozott: „Számomra Auschwitz tapasztalata elsöpörte vallásos neveltetésem minden maradványát. Mivel Auschwitz létezik, Isten nem létezhet. Nem tudom feloldani ezt az ellentmondást.”

Az alapértékek így megkönnyíthetik, de akár meg is nehezíthetik a krízis megoldását. Az ember alapértékei világossá tehetik a helyzetet, erőt és biztonságot adhatnak, és ezek alapján lehet megfontolni, hogy valaki melyik részeit változtassa meg. Másrészt, ha valaki akkor is ragaszkodik az alapértékeihez, amikor ezek a megváltozott körülmények között nem tarthatók, lehet, hogy akadályozni fogják a krízis megoldását.

12. szabadulás a korlátozó TÉNYEZŐKTŐL. Az utolsó tényező a választás szabadsága, ami akkor lehetséges, ha az embert nem kötik gyakorlati problémák és elkötelezettségek. Nehezebb új megoldásokkal kísérletezni, ha valakinek súlyos kötelezettségei vannak mások (például a gyermekei) felé, ha meg kell felelnie egy sok energiát követelő munkahelyi követelményeknek, vagy ha valaki gyakran van kitéve fizikai veszélynek. Ez persze nem jelenti, hogy lehetetlen túljutni a krízisen ezekkel a terhekkel, de az biztos, hogy pluszkihívást jelentenek. 1959-ben, amikor lehetetlennek tűnt eldöntenem, akarok-e tudományos kutató maradni, semmiféle gyakorlati kötelezettséggel nem kellett megbirkóznom. Olyan alapítványi ösztöndíjam volt, amely még évekig fizette a tandíjamat és a megélhetési költségeimet, a cambridge-i élettani tanszék nem fenyegetett felmondással, de még csak azt sem követelték meg, hogy vizsgákat tegyek le, és senki nem kényszerített rá, hogy feladjam.

Ezek a tényezők, amelyeket terapeuták osztottak meg velem szóban vagy írásban, befolyásolják a személyes krízisek kimenetelét. Vajon hogyan használhatók fel az 1.1 táblázatban felsorolt tényezők, amikor valaki a nemzeti válságok kimenetelét vizsgálja?

Egy nyilvánvaló különbség, hogy a nemzetek nem egyének. Látni fogjuk, hogy az országos válságok sok olyan kérdést vetnek fel – például a vezetőkkel, a csoportos döntéshozatallal és az országos intézményekkel kapcsolatban –, amelyek személyes krízisben nem merülnek fel.

Másrészt viszont az egyéni módszerek soha nem függetlenek az adott ország kultúrájától és a kisebb csoportoktól, amelyben az adott személy él. Az általánosabb értelemben vett kultúra nagy hatással van az egyén jellemzőire, például a viselkedésére, céljaira, a valóság értelmezésére és a problémák kezelésére. Ezért joggal várhatjuk, hogy legyen összefüggés a között, ahogyan az egyén megküzd a személyes problémáival és ahogyan a sok egyénből álló nemzet megküzd az országos problémákkal. Ilyen összefüggés például, ahogyan mind egy személy, mind egy ország elfogadja, hogy neki kell megtennie bizonyos dolgokat, és nem csupán passzív, segítséget váró áldozatnak tekinti magát, ahogyan körülhatárol egy válságot, ahogyan segítséget kér, és ahogyan tanul mások viselkedéséből. Bár ezek nyilvánvalónak tűnnek, sajnos mind az egyének, mind a nemzetek gyakran nem foglalkoznak velük, sőt néha tagadják.

Mutatok egy gondolatkísérletet annak illusztrálására, hogy az országok és az egyes emberek milyen mértékben hasonlítanak vagy térnek el egymástól a módszereikben. Ha véletlenszerűen kiválasztunk néhány személyt, rájövünk, hogy különbségek több okból adódnak, amelyeket egyéni, kulturális, földrajzi és genetikai kategóriákba sorolhatunk. Vegyünk például egy januári délutánt, és hasonlítsuk össze öt férfi ruházatát: egy eszkimóét az északi sarkkörtől északra, két amerikaiét a Los Angeles-i utcámban, egy amerikai bankelnökét a New York-i irodájában és egy új-guineaiét hazája trópusi esőerdőjében. Földrajzi okokból az eszkimó meleg, kapucnis kabátot visel, a három amerikai inget, az új-guineai felsőteste pedig meztelen. Kulturális okokból a bankelnökön valószínűleg nyakkendő lesz, a két Los Angeles-in pedig nem. Egyéni okokból a két véletlenszerűen választott Los Angeles-i férfi inge eltérő színű lehet. Ha nem a ruhájukat vizsgálnánk, hanem a hajszínüket, genetikai okok is közrejátszanának.

Most nézzük meg az öt férfi alapértékei közötti különbségeket. Bár az amerikaiak között előfordulhatnak egyéni különbségek, sokkal valószínűbb, hogy alapértékeik jobban hasonlítanak egymáséihoz, mint az északi és déli férfiéhoz. Az alapértékek ilyen hasonlósága csak egy a kulturális jellemzők közül, amelyek az egy társadalomhoz tartozóknál közel állnak egymáshoz, mert ezeket ugyanabban a társadalomban sajátították el. De amiért az egyéni jellemvonások általában különböznek a különböző társadalmak tagjaik között, azt csak részben vagy egyáltalán nem magyarázzák a földrajzi különbségek. Ha a két Los Angeles-i férfi egyike történetesen az Egyesült Államok elnöke, kulturális alapértékei – például az egyének jogait és kötelességeit illetően – erős hatással lennének az USA viselkedésére.

A fenti gondolatkísérlet azt mutatja be, hogy azért érezzük, hogy az egyéni jellemzők és az adott ország jellemzői ugyanabból a nemzeti kultúrából fakadnak, mert az országos döntések végső soron az adott ország lakóinak nézetein alapulnak, különösen az ország vezetőién, akik szintén viselik a nemzeti kultúra jegyeit. A könyvben tárgyalt országok közül a vezetők nézetei különösen fontosak voltak Chile, Indonézia és Németország esetében.

Az 1.2 táblázat felsorolja a tizenkét tényezőt, amelyet a könyv tárgyal a nemzeti válságok kimeneteleivel kapcsolatban. Ha összehasonlítjuk az 1.1 táblázattal, ahol az egyéni krízisek kimenetelével kapcsolatos, terapeuták által említett tényezők vannak felsorolva, kiderül, hogy egy-egy lista majdnem minden tényezőjéhez van hasonló tétel a másikban.