NICOLAS BARREAU

Fények a Szajnán

Nicolas Barreau Park Könyvkiadónál megjelent művei:

A nő mosolya

Álmaim asszonya

A világ végén megtalálsz

Egy este Párizsban

Párizs mindig jó ötlet

Montmartre-i szerelmes levelek

Piciny csodák kávézója

A szerelem receptjei

Cseresznyevirágzás

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nicolas Barreau: Tausend Lichter über der Seine

Thiele Verlag, 2022

Copyright © Thiele Verlag, 2022

All rights reserved by and controlled through Thiele Verlag.

This Agreement by arrangement with Thiele Verlag and Salmaia Lit

Hungarian translation © 2023 Fodor Zsuzsa

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Váradi Zsolt

Borítófotó © Jacques Loic / Getty Images és lucentius / Getty Images

ISBN 978-963-355-996-3

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Segesdi Móni és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1

2

Ruthnak

1

A november köztudottan szürke hónap, ilyenkor általában nem sok minden történik. Legalábbis nem sok örömteli dolog. Gyakran esik az eső, a szél kellemetlenül fúj a házak között, a hidakon és a sugárutakon, az esernyők kifordulnak, az embernek beázik a cipője, és gyakran náthás. Az utasok fáradt arccal gubbasztanak a metróban, és több öregember hal meg, mint más hónapokban – ez Párizsban sincs másképp, mint a többi városban. Az ember megpróbálja kibírni, átvonszolni magát egyik sötét napból a másikba, mígnem végre beköszönt a december – s vele együtt az örömteli várakozás a karácsonyra, a szeretet és a fény e csodálatos ünnepére, amely egész Párizst vattacukros és ezüstösen csillogó mesévé változtatja.

Sokáig szerettem a karácsonyt. A karácsonyfánk, amelyet a papa minden évben a szalonban díszített fel, zárt ajtó mögött, nekem soha nem volt elég nagy, és már novemberben jártam a fényfüzérekkel kivilágított várost, a feldíszített utcákat és üzleteket, és ajándékokra vadásztam.

Három éve azonban már nem olyan szép és ígéretes számomra az ünnepek ünnepe, az évnek ez a békés végpontja, látszólagos célja, amely családokat hoz össze és haragosokat békít ki. Őszintén szólva utálom a karácsonyt, és erre jó okom van.

Idén novemberben azonban történt valami, ami – a szó szoros értelmében – új irányt adott az életemnek.

Kaptam két levelet. Az egyik rossz, a másik szomorú hírt közölt. Mégis, ez a két levél volt az, amely az élet olykor furcsán kanyargós útjain végül teljesen váratlanul életem legszebb karácsonyával ajándékozott meg.

Pontosan emlékszem még arra az esős hétfő reggelre, amikor dideregve leszaladtam négy emeletet, hogy, mint minden délelőtt tíz körül, megnézzem a postaládát. Szívesen szakítottam meg magányos munkámat ezzel a kis szertartással – amely ugyanúgy hozzátartozott a napomhoz, mint a reggeli kávé elkészítése vagy az éjszakai kibámulás az álmatag Sainte-Marthe téren, a Saint-Martin-csatorna közelében fekvő tetőtéri lakásom ablakán.

Ahogy melegebbre fordul az idő, megelevenedik ez a némileg félreeső helyen lévő terecske. Ilyenkor a galambkék homlokzatú Galopine étterem megtelik vendégekkel, a La Sardine előtt színes asztalok és székek állnak, a piros árnyékolós Sainte-Marthe bisztrót pedig fiatalok népesítik be, akik késő estig odakint cseverésznek. A hangzavar, amelybe időnként harsány nevetés vegyül, felhallatszik hozzám a negyedik emeletre, ahol nyitott ablaknál ülök az íróasztalomnál, és dolgozom. Nem zavar. Épp ellenkezőleg. Kellemes háttérzaj, ami bizonyos mértékig megnyugtat, azt az érzést kelti bennem, hogy be vagyok kötve az életbe, miközben idefönt gubbasztok Raponc-tornyomban, és a fordításomra koncentrálok, olyan szavakat és mondatokat keresek, amelyek visszaadják az eredeti szöveget.

A hideg évszakban, amikor elcsendesedik a környék, és a tér régi utcalámpáival, padjaival és magányos hirdetőoszlopával lassanként téli álmába merül, éjszakánként kibámulok az ablakon, és álmodozom. Ablakom alatt halkan susognak a fák, az utolsó járókelő is elhalad alattam az aranyló fényben úszó kövezeten, léptei elhalkulnak, és attól fogva a kis tér csak az enyém.

Régi barátom, Cedric Bonnieux tárcaíró, aki élettársával, Augustinnel közvetlenül a Saint-Martin-csatornánál lakik, és már első lépésben mindenkinek az orrára köti, hogy a Valmy rakparton lévő lakásából közvetlenül Amélie Poulain hídjára lát, azt szokta mondani, hogy a Sainte-Marthe tér „minden, csak nem elegáns”, és olyan „szööörnyen régimódi”. És közben mindig szemrehányón néz rám, mintha azt akarná mondani: „Hogy bírsz ott élni?”, és tarka mintás Etro sálját igazgatja.

Valószínűleg igaza van. A Sainte-Marthe tér külön világ. Alig negyedórányira a csatornától, amely pittoreszk vashídjaival, számtalan kávézójával és bisztrójával már régóta nagyon kellemes környék, ahol az emberek szívesen szórakoznak és üldögélnek a víz partján késő éjszakáig, ez a kis tér a régi Saint-Louis Kórház parkja mögött megbújva olyan, mint egy álom helyszíne. Nekem, különösen esténként, amikor az éj lágyan leszáll a Sainte-Marthe térre, és kigyúlnak a lámpák, ez Párizs egyik legszebb tere. Illik hozzám, mert egy kicsit magam is régimódi vagyok, és nem különösebben elegáns. Különben talán ragyogóbb hivatást választottam volna magamnak. Valamit az első sorból, ahol az ember látható. Mert hát kinek jut eszébe a fordító, amikor egy eredetileg más nyelven írt könyvet olvas? A kihívás, hogy az ember idegen szavakat tanul, hogy aztán megtalálja a megfelelőjüket a saját nyelvén. Új képekre lel, melyek végül jó esetben ugyanazt közvetítik, amit a szerző mondani akar, az olvasóban pedig nem tudatosul, hogy tulajdonképpen egy angol, spanyol, vagy ne adj’ isten finn könyvet olvas. Mert úgy hangzik, mintha az ő nyelvén írták volna.

A fordítás, akárcsak a balett, magas művészet. Nyelvi szerkezeteinkkel látszólag könnyedén röpködünk a levegőben, mosolyogva piruettezünk, lábujjhegyen ugrálunk, majd puhán és hangtalanul érünk talajt a következő mondatban. Egy jó fordításon nem érezhető az erőfeszítés, mondta nekem egyszer az öreg Lassalle úr. Övé az Éditions Lassalle nevű kis könyvkiadó a Saint-Germainben, amelynek egy ideje regényeket fordítok, és ebben igazat kell adnom neki. Mert csak ennek a könnyedségnek, a két nyelv között finoman összehangolt pas de deux-nek köszönhetően lesz egy idegen nyelven írott könyv igazi olvasmányélmény. Két nyelv között mi, fordítók építünk hidat, két világ között vándorolva. Én pedig minden alkalommal büszke vagyok, és boldog, ha sikerül. Amikor leadok egy fordítást, abban egy kicsit én is mindig benne vagyok. Akkor is, ha ezt általában a kutya sem veszi észre.

Néha, egy-egy jelentős irodalmi mű esetében, a tárcarovatban valaki veszi magának a fáradságot, és megemlíti, hogy a fordítás egészen kiváló, a fordító pedig kongeniális. Legtöbbször azonban csak a belső címlapon, a cím alatt tüntetik fel a nevünket, amit az olvasó gyorsan átlapoz:

„Finnből fordította Joséphine Beauregard.”

Joséphine, ez volnék én, és némileg fellengzős nevemet annak a körülménynek köszönhetem, hogy anyám még mindig a Grande Nation, a nagy nemzet fényes korszakáról álmodozik, és Bonaparte Napóleon lelkes rajongója. Egykori fogorvosként nemcsak a lányai fogaira ügyelt (a rendszeres fogmosás és a fogszabályzó jóvoltából a fogsorom csakugyan makulátlan), de a nevünket is a napóleoni kor hősnőiről kaptuk. Míg azonban két nővérem méltónak bizonyult nagy nevéhez – Eugénie tekintélyes szívsebész, akit folyton fontos orvoskongresszusokra hívnak, Pauline pedig, aki valószínűleg éjszakára sem veszi le a gyöngysorát, a jogi egyetem után a papa nyomdokaiba lépett, és egy nap majd átveszi jól menő ügyvédi irodáját –, rosszul fizetett műfordítói munkámmal én nyilván a család lúzere vagyok.

Amikor annak idején közöltem a mamával, hogy nyelveket akarok tanulni, hogy könyveket fordíthassak, értetlenül meredt rám.

– Hivatásszerűen? – kérdezte döbbenten. – Ugye nem hivatásként érted?

– Dehogynem – feleltem ingerülten. – Miért, mit gondoltál?

– De gyermekem, abból nem lehet megélni! Miért nem tanulsz valami értelmes dolgot, mint a nővéreid? Lehetnél legalább gyógyszerész. Vagy diplomata. A papának jó kapcsolatai vannak a minisztériumban. A te érdemjegyeiddel bármi lehetsz.

– Pontosan – feleltem dacosan, és kiviharzottam a szalonból.

Később hallottam, ahogy a hálószobában a papának panaszkodik.

– Műfordító! – nyögte. – Antoine, nem tudnál beszélni a fejével?

– De hát ez az ő döntése, Isabelle – vetette ellen óvatosan a papa. – Végül is. – Bármilyen káprázatosan érvel a bíróságon, otthon inkább kitér a konfliktusok elől. – Persze, én is jobban örülnék, ha az irodámban látnám. – Egy kis csalódás volt a hangjában. – De a mi kicsikénk más, mint Eugénie vagy Pauline. Nem olyan céltudatos. Inkább olyan kis álmodozó.

– Így van. Annál fontosabb, hogy valami értelmeset csináljon.

– De ha ez a szíve vágya…

– Mi az, hogy szíve vágya! Ugyan, kérlek, chéri! A műfordítás éhenkórász művészet. Ez köztudott…

– De hát szereti az irodalmat…

– Franchement, Antoine. Valamennyien szeretjük az irodalmat. A könyvespolcunk tele van irodalommal. De muszáj ezt hivatásszerűen űzni? Akkor mindjárt a cirkuszhoz is elszegődhetne artistának.

Szinte láttam magam előtt, ahogy rosszallóan megrázza szőke Catherine Deneuve-sörényét. Papa Burgundiából származik, a mama viszont Párizsban született, és mint ilyen, tudatában van a saját fontosságának. És mindig mindent pontosan tud.

– Ugyan, ne ess túlzásokba, Isabelle!

– Szó sincs arról, hogy túloznék, Antoine. Egyszerűen a legjobbat szeretném a lányomnak, és ezt tőled is elvárom. Miért nem választ magának valami rendes hivatást? Aggódom miatta. Mi lesz így belőle? Á, Joséphine már gyerekkorában is olyan makacs volt…

Így ment ez egy ideig, én pedig lángoló arccal álltam az ajtó mögött, és hallgattam, mit beszélnek rólam a szüleim. Rosszulesett, hogy ennyire nem bíznak bennem. Késői gyerek lévén – csaknem tíz évvel voltam fiatalabb a nővéreimnél – mindig is én voltam a kicsi, és ez valószínűleg az idők végezetéig így marad.

– Csak remélni tudom, hogy legalább kifog egy értelmes férjet, aki képes lesz finanszírozni a szíve vágyát – hallottam végül a mama sóhaját. – Hiszen csinosnak épp elég csinos. De az öltözködési stílusán sürgősen változtatni kell.

Na most nemcsak az öltözködési stílusommal, hanem alighanem a férfiakat illető választásaimmal is súlyos csalódást okoztam a mamának. Két elegáns, sikeres nővéremmel ellentétben még harmincegy évesen sem tudtam felmutatni egy tiszteletre méltó férjet. Volt néhány kapcsolatom: szakadt, önjelölt értelmiségiek, akik mindenekelőtt a nagyképű dumájukkal és a dohányzásukkal tűntek ki, és azzal, hogy mértéktelenül vedelték a kávét, de néhány éve még állandó barátom sem volt, ami egyre nagyobb aggodalommal töltötte el a családot. Láttam a pillantásaikat, amikor családi ünnepeken ismét egyedül jelentem meg. Azokat „a kicsinek semmi nem jön össze” pillantásokat. És lassan elkezdtem utálni a családi összejöveteleket.

– Mama, a Joséphine néninek tulajdonképpen miért nincs férje? – kérdezte tavaly a karácsonyi vacsorán tiszta gyerekhangján Camille, némileg tanácstalanul emelve rám nagy, kék szemét.

Ő Eugénie és Guy édes, ám az én ízlésemnek kissé fárasztó ötéves kislánya. Guy-nek, aki plasztikai sebész, és ez garancia arra, hogy a felesége száz év múlva is csodálatosan fog kinézni, egy hatalmas villában van a rendelője Neuillyben, és ott is laknak. Két évvel ezelőtt, hogy teljes legyen a család, egy újabb szöszke fürtös angyalt segítettek a világra – a kis Césart, aki maszatos praclijával mindent összeken, amihez csak hozzányúl, és nyilván nemigen van tudatában császári nevének.

Ahogy jól tápláltan és békésen trónolt etetőszékében, inkább egy kis, dundi Brutusra hasonlított. Camille viszont úgyszólván születésétől fogva eleven kislány volt, olthatatlannak tűnő tudásszomjjal.

A kislány kérdése után egy pillanatig csend volt az asztalnál. Ezüst evőeszközömet a tányér szélére tettem, és éreztem, hogy a vér az arcomba szökik. Kezdtem magam úgy érezni, mint a nehezen férjhez adható szegény rokon egy Jane Austen-regényben. Csak egy Mr. Darcy nem volt sehol a láthatáron.

– De Camille – dorgálta szelíden a lányát Eugénie. – Ne légy ilyen neveletlen, angyalom. Zavarba hozd szegény Joséphine-t.

– Miért jönne zavarba Joséphine? – kérdezte Pauline, elmaradhatatlan jogászgyöngysorával játszadozva. – Lehet, hogy jobban szeret egyedül élni. Úgy értem, férj nélkül.

– Jó meglátás – jegyeztem meg, belekortyoltam vörösboromba, és emeltem poharamat a többiekre. – Egyébként pedig isten hozott titeket a 21. században!

Pauline sokatmondóan felvonta a szemöldökét, és elvigyorodott, a mama kissé bizalmatlanul bámult maga elé. Úgy, mintha újabb rémisztő gondolat suhanna át az agyán, amely bizonyára nehezen összeegyeztethető az ő családról alkotott nagypolgári elképzeléseivel.

– De ha nincs férje, akkor gyerekei sem lesznek – vonta le a következtetést Camille, ez az okos gyerek, nagyon helyesen. – Pedig én azt akarom, hogy végre legyen egy unokatestvérem!

– Szeretném, Camille. Úgy mondják, hogy szeretném – mondta Eugénie, és kissé idegesen hátrasimította szőke sörényét. – Lehet, hogy Joséphine néni nem is szeretne gyerekeket – jegyezte meg csípősen.

– Akkor, édesem, alighanem Pauline nénikéddel kell tovább tárgyalnod – kapcsolódott be a diskurzusba a papa is, aki, mint mindig, most is próbálta menteni a helyzetet. Kedvesen elmosolyodott, és a középső lányára nézett, aki vele szemben ült. – Mi a helyzet, Pauline? Megajándékozod Camille-t egy unokatestvérrel?

– Megnézzük, mit tehetünk – felelte Pauline, sűrű szempillája mögül derűsen felnézve Bertrand-ra.

Pauline, akárcsak én, a papa sötét haját és szemét örökölte. De neki, az én mindig kissé fésületlennek ható, vállig érő fürtjeimmel ellentétben, állig érő bubifrizurája van, amely fejének minden mozdulatára bájosan, tökéletességében kissé ijesztően lebben vele.

Bertrand a nővérem férje. Kicsi, aranykeretes szemüvegével és a kelleténél hosszabb hajával van benne valami diákos. Ám szüleim legnagyobb örömére nem az a fajta kóbor „entellektüel”, aki álló nap kávéházakban lebzsel, és amúgy kilóg az ülepe a nadrágból, ahogy a családban mondani szoktuk. Bertrand a geofizika professzora a Sorbonne-on, és újabban a környezetvédelmi minisztérium tanácsadója is, ezért kétszeresen is vigyáznom kell. Mindig vannak összefonódások, és a minisztériumokban is terjed mindenféle szóbeszéd. Otthon Bertrand-nak nemigen van szava. A nővérem amolyan acélmagnólia, mindent ő tart kézben. De a sógorom ezt a jelek szerint jól viseli. Most elnéző mosollyal átölelte Pauline vállát, és így szólt:

– Hát… nekem nem volna ellenemre. De ebben a kérdésben a főnök asszony dönt.

– Hát akkor ezt tisztáztuk – jelentette ki a papa.

Mindenki nevetett. Még a mama is, aki egy kilátásba helyezett új unokától mintha új erőre kapott volna.

Aztán ettünk tovább.

Csodálatos, hogy a környezetemben milyen remekül megértették egymást az emberek. Nyilvánvalóan én voltam az egyetlen kívülálló. És noha dacosan az emlékezetembe idéztem, hogy minden valamirevaló regény hősei többnyire kívülállók, igazából ez sem vigasztalt.

Kedvetlenül piszkáltam a tányéromon a konfitált kacsát. És míg a többiek beszélgettek, nevetgéltek, nekem hirtelen elment az étvágyam. Nem arról volt szó, hogy ne akartam volna férfit. Vagy hogy soha ne lett volna férfi az életemben. Vagy hogy jobb szerettem volna egyedül élni. És a gyerekeket sem utáltam. Azt legalábbis eldöntöttem, hogy a saját gyerekeimet sosem fogom utálni, ha valaha lesznek.

Csak hát nem mesélhettem a családomnak Lucről. Különböző okokból még titokban kellett tartanunk a kapcsolatunkat. Legalábbis egy évvel ezelőtt még így volt, amikor olyan örömtelenül küzdöttem át magam azon a karácsonyi vacsorán. De ez most mind megváltozik. Luc megígérte.

– Idén karácsonykor melletted leszek – fogadkozott nyár végén. – Teljesen hivatalosan. – Rám nézett azzal a hihetetlen, nem csak egyszerűen kék, hanem a kék különböző árnyalataiban játszó szemével. Luc szeme varázslatos. Mágneses erővel vonz. – Hidd el – mondta. – Csak a megfelelő pillanatra várok.

És én hittem neki. Már megint. De miután elment, hálójukba kerítettek a kétségek, és a karácsony gondolata, mint minden évben, most is komor aggodalommal töltött el.

Egy dologban mindenesetre nem volt igaza a mamának. Természetesen meg lehet élni a műfordításból. Ha nem is 250 négyzetméteres lakásban a de Bourgogne utcában, ahol a szüleim sok-sok éve meglehetősen főúri módon éltek. De azért futotta belőle egy tizedik kerületi, bájos tetőtéri lakásra, amelyben télen az aggkori gyengeségben szenvedő fűtés nem mindig működött megbízhatóan.

– Mon Dieu, még mindig úgy élsz, mint egy egyetemista! – kiáltott fel gondterhelten a mama, amikor pár évvel ezelőtt, először és utoljára, meglátogatott.

Ebben a pillanatban az ő szemével láttam a kis tetőtéri lakást – mintha hirtelen éles reflektorfénybe került volna minden: a régi, össze nem illő bútorok, a tarka indiai takaró az ágyon, amely a sok párnával heverőként is szolgált, a puhafa íróasztal az ablak előtt, a főzőfülke a ferde tető alatt (ahol a hűtőszekrény néha olyan hangosan kerregett, hogy éjszakára ki kellett kapcsolnom), a kissé csálé nádszék a sarokban –, és hirtelen nagyon nyomorultul éreztem magam. Mintha az egész életem egy nagy kudarc lenne. És talán tényleg az is volt, talán csak áltattam magam, és nem akartam észrevenni az igazságot. De miután a mama elment, és becsukódott mögötte az ajtó, megint jobban lettem.

Főztem magamnak egy teát, a mosogató fölötti polcról levettem a nagy, piros, rókás és baglyos Iittala bögrét – egy emléket a Helsinkiben töltött tanévből, ahol olyan sötét a tél, és mégis tele van fénnyel, a nyár pedig olyan végtelen és világos –, letelepedtem a nádszékbe, és kis birodalmamon legeltettem a szemem.

Tulajdonképpen szerettem a lakásomat. A környéket a kis utcákkal és üzletekkel. Retró ruháimat és színes sáljaimat. És bár távolról sem kerestem annyit, mint nagyszerű nővéreim, de azért megéltem belőle. A munkámban örömömet leltem, a fordításaimat nagyra becsülték, a határidőnaplóm tele volt a következő évig kitartó megbízásokkal.

Ezen a hétfőn is, amely úgy kezdődött, mint egy átlagos novemberi nap, késő éjjelig kotlottam egy fordítás fölött, amelyet a hét végén akartam leadni.

Minden olyan volt, mint máskor, és amikor kissé álmosan lebattyogtam a lépcsőházban, és kinyitottam a postaládát, a leghalványabb fogalmam sem volt arról, mit tartogat nekem a sors. Még amikor a szokásos szórólapok között megláttam a két borítékot, és kíváncsian kivettem őket, akkor sem sejtettem, hogy az életem fenekestül felfordul. A lépcsőház félhomályában, ahol néhány perc elteltével mindig elaludt a villany, megpróbáltam kisilabizálni a feladót.

Az egyik levél a kiadótól jött. Valószínűleg elszámolás. A másik, valamivel nagyobb boríték elegáns merített papírból volt, rajta finom, szürke nyomtatott írás, egy ismeretlen ügyvédi irodától érkezett.

Berger & Fiai.

Mi lehet ez?

Miközben felcaplattam a lépcsőn, rossz érzés fogott el. Noha ügyvéd lánya vagyok, minden alkalommal halálra rémülök, ha hivatalos helyről kapok levelet. Nem vettem észre egy számlát? Nem fizettem be időben az adómat? Elkövettem valamit?

Ne hülyéskedj, Joséphine, torkolltam le magam, amikor felértem a lakásomba. Fejcsóválva letelepedtem a nádszékbe, a Berger iroda borítékját letettem a vörösmárvány asztalkára, és elhatároztam, hogy előbb a kiadói levelet olvasom el.

Kinyitottam a borítékot, és átfutottam a kiadó tulajdonosa által személyesen aláírt levelet. Jó, hogy ültem, mert már az első soroktól teljesen elgyengültem.

Igen tisztelt, kedves Beauregard kisasszony!

Nem könnyű nekem megírni ezt a levelet. Oly sok éven át kiváló munkát végzett nekünk, mindig elégedettek voltunk csodálatos fordításaival.

Annál elszomorítóbb, hogy ma kénytelen vagyok közölni: nehéz szívvel és alapos megfontolás után arra az elhatározásra jutottam…

Kalapáló szívvel átfutottam, majd dermedten leengedtem a kezemben tartott lapot.

Robert Lassalle az év végén bezárja kiadóját. Egészsége már nem a legjobb, írta, és az olyan, számára fontos, mégis marginális témák, mint a finn irodalom, nehezen értékesíthetők a francia piacon. Néhány olyan kivételes sikerszerzőtől eltekintve, mint amilyen Arto Paasilinna. Eddig a veszteségeket a magánvagyonából finanszírozta, de mostanra a kis kiadó már annyira ráfizetéses, hogy nem lehet megmenteni. Már el is indult a felszámolási eljárás, a továbbiakkal kapcsolatban a felszámoló intézkedik. Azt a fordítást, amelyen éppen dolgozom, természetesen még kifizetik. Minden további megbízás sajnos tárgytalan.

Tényleg nagyon sajnálom, hogy csak ilyen rossz hírekkel szolgálhatok. Mindig reméltem, hogy ez a nap sosem jön el, de most mégis itt van. Tudni kell, mikor van vége.

De azért nagyon remélem és biztosra veszem, kedves Beauregard kisasszony, hogy kiváló fordítóként hamarosan új megbízásokat fog kapni.

És hadd mondjak valamit útravalónak, amivel magamat is biztatom: érthető módon valamennyien félünk attól, ha véget ér valami. De alapjában véve igazán sosem ér véget semmi. A dolgok csak változnak.

Ebben a szellemben szeretném, ha bizakodón nézne a jövőbe, és ha találkoznánk még karácsony előtt, hogy személyesen is elbúcsúzzunk egymástól.

Szívélyes üdvözlettel

az ön Robert Lassalle-ja

Megbántva éreztem magam. Nem, már nem is éreztem semmit. Az egész testem elzsibbadt. De aztán forogni kezdtek agyamban a fogaskerekek, és pánikba estem. Az imént még biztonságban éreztem magam – a következő évre is elegendő megbízással. Mostanra ebből semmi sem maradt. Még egy fordítás, aztán slussz. Lázasan törtem a fejem, mennyi tartalék van még a számlámon. Nem sok. Egy, két, három hónapra talán elég lesz, ha takarékoskodom. Sürgősen új megbízásokat kell szereznem, de hogyan? Nagyot sóhajtva a homlokomra csaptam. Most bosszulta meg magát, hogy merő kényelemből, úgymond, házi fordítóként dolgoztam az Édition Lassalle-nak. Hogy lehettem ennyire ostoba? Köztudott, hogy jobb egyszerre több vasat tartani a tűzbe.

Hátradőltem a széken. Tényleg szerettem ennek a kiadónak dolgozni, ahol még a fordító is személyes kapcsolatban lehetett a tulajdonossal. Ahol nem csak e-mailben kapta az ember a megbízást, hogy aztán néhány hónappal később Word-fájlban küldje vissza az elkészült munkát. Nosztalgiával gondoltam vissza a Canettes utcai hátsó épületben a két szerkesztőnővel folytatott kellemes megbeszélésekre. A jó hangulatú karácsonyi ünnepségekre a Bonaparte étteremben, ahová mint fordítót engem is meghívtak. A finn szerzők felolvasóestjeire, amelyeket én vezethettem. Az évek során elért sikerekre, amelyeknek együtt örültünk.

Csak most tudatosult bennem, hogy az Éditions Lassalle éveken át a második otthonom volt. A támaszom, nem csak anyagi értelemben. És most hirtelen mindez megszűnt. Nem lesz könnyű hamarjában új munkákat szereznem. Ebben az sem lesz segítségemre, hogy „kiváló fordító” vagyok. Megint éreztem, hogy elfog a szorongás. Az a fajta szorongás, amit mindenki ismer, aki szabadúszóként rá van utalva a megbízásokra. Az egzisztenciális félelem.

Pillantásom a másik levélre esett, amelyről már majdnem megfeledkeztem. Remegő kézzel nyúltam a borítékért. Mit akarhat tőlem ez a Berger, akiről még sosem hallottam?

Feltéptem a borítékot, a szívem a torkomban dobogott. A levél egy közjegyzőtől jött, Chablis-ból.

Igen tisztelt Beauregard kisasszony!

Sajnálattal kell közölnöm, hogy a nagybátyja, Albert Beauregard úr, a chablis-i St-Julien-de-Sereine otthon lakója…

Az ön nagybátyját saját kívánsága szerint elhamvasztották…

…engem bízott meg hagyatéka kezelésével. A nálam letétbe helyezett végrendelet értelmében ön az egyetlen kedvezményezett…

Tehát meghalt Albert bácsi. A papa bátyja, aki már sok-sok éve egy idősek otthonában élt Burgundiában, de már jóval azelőtt megszakított minden kapcsolatot a családdal, és most, a demencia évei után kilehelte a lelkét, békésen és anélkül, hogy emlékezett volna ránk, elaludt. De ezek szerint, még mielőtt kitört volna rajta a betegség, végrendeletileg rám hagyta mindenét. A családban én voltam az egyetlen, akit kedvelt, és ez kölcsönös volt. Jól emlékszem még arra a felejthetetlen nyárra, amikor a körülmények szerencsés összjátékának köszönhetőn, és mert a szüleim nem értek rá, Albert bácsival a lakóhajóján kényelmesen csorogtunk lefelé a Szajnán, és ott kötöttünk ki, ahol éppen kedvünk szottyant. Tizenegy éves voltam akkor, és imádtam a kalandokat. És mi lehet izgalmasabb, mint hajón aludni? Esténként a fedélzeten üldögéltünk a csillagos égbolt alatt, Albert bácsi a borát iszogatta, és mindenféle történeteket mesélt, míg a víz szelíden csapkodta a hajó falát. A Loire felső folyásáig jutottunk el, ott béreltünk egy autót, és az idilli Loire-völgy zöld erdeiben és rétjein felfedeztünk magunknak néhány pompás kastélyt. A nagybátyám hajójának is ez volt a neve: La Princesse de la Loire, A Loire hercegnője. A Loire szép és vagány „hercegnője” pedig természetesen én voltam.

Akkoriban legalábbis azt hittem, és Albert bácsi sosem vitatta. Több mint húsz évvel ezelőtti hajós túránkon mosolyogva bizonygatta, hogy én, Joséphine vagyok az ő kis Loire hercegnője, engem pedig majd szétvetett a büszkeség, amiért rólam nevezte el a hajóját.

E csodálatos nyár után szem elől tévesztettük egymást, akár azért, mert Albert bácsi borkereskedőként Burgundiában élt, és a maga útját járta, akár azért, mert a szüleim nem voltak róla nagy véleménnyel: egy kicsit mindig elhúzták a szájukat, ha szóba került a papa bátyja, aki – ki tudja, miért – a család fekete bárányának számított. De nekem csak szép emlékeim voltak a nagybátyámról, aki mindig bátorított, bármiről volt is szó.

Egyetem alatt még olykor-olykor meglátogattam, nem túl gyakran, hogy őszinte legyek, de akkor már az idősek otthonában lakott, és a betegsége ijesztő tempóban kezdte megfosztani az emlékeitől.

Legutolsó alkalommal kedvesen üdvözölt, de nyilvánvalóan nem ismert meg. Üres tekintetében csak akkor gyúlt fény egy pillanatra, amikor még egyszer felelevenítettem hajós kirándulásunkat. Megsimogatta a hajamat, és elhaló hangján így szólt:

– Ah, c’est toi! Ma petite Princesse de la Loire. Hát megtaláltál végre? – aztán visszasüppedt a maga világába, én pedig lábujjhegyen elhagytam a szobát.

És most, sok-sok évvel később Isidore Berger úr Chablis-ba hívott, hogy vegyem át a nagybátyám hamvait és az örökségemet, amely egy levélből és egy kulcscsomóból állt. A kulcsok régi lakóhajójához tartoztak, amelyet már egy örökkévalóság óta nem használt, és amely anélkül, hogy bárki tudott volna róla, a Szajna partján ringatózott. Párizs kellős közepén!

Éreztem, hogy elszédülök.

Egy negyedóra leforgása alatt elveszítettem az összes megbízásomat, mert Robert Lassalle megszüntette a kiadóját. Kedvenc nagybátyám meghalt, és nagyon úgy fest, hogy enyém lett a lakóhajója. Ez határozottan túl sok egy átlagos hétfő délelőttre. Nem lehet igaz, gondoltam.

És könnyekben törtem ki.

2

Miután újra összeszedtem magam, megpróbáltam elérni Lucöt, de – szokása szerint – nem vette fel a telefont. Hagytam üzenetet az üzenetrögzítőjén, és megkértem, hívjon vissza.

– Kérlek, jelentkezz, teljesen ki vagyok borulva – mondtam remegő hangon.

Aztán fel akartam hívni a papát. Kicsit tépelődtem, de végül letettem a kagylót. Valahogy illendőbbnek éreztem, hogy elmenjek az irodájába, és személyesen közöljem vele a bátyja halálhírét. Hiszen a halál megrázó élmény, megkövetel bizonyos tiszteletet. Még ha több mint húsz éve nem találkoztak is, és nyilvánvalóan nem tudtak mit kezdeni egymással, Albert mégiscsak a papa egyetlen testvére volt.

Amikor elindultam otthonról a Goncourt metróállomás felé, hogy eltűnjek a város föld alatti közlekedési rendszerében, leszakadt az ég. Albert bácsi mindenesetre a megfelelő hónapot választotta ki arra, hogy elhagyja ezt a világot. Világvége-hangulat volt, és csak remélni tudtam, hogy ott, ahol most van, legalább az időjárás jobb.

Valamivel később az esernyőmmel felvértezve siettem végig a Saint-Germain sugárúton, amely ezen a vigasztalan novemberi napon különösen elhagyatottnak tűnt.

A Beauregard-iroda a sugárút felső végén volt, jócskán odébb a régi Saint-Germain-des-Prés-templom körül található kellemes kis kávézóktól, cukrászdáktól és butikoktól, amelyek minden évszakban mágnesként vonzzák a turistákat. De azon a részen, ahol most gyalogoltam, a pompás épületekben csak elegáns bútorüzletek, konyhastúdiók, orvosi rendelők vagy ügyvédi irodák voltak. Járókelőt alig lehetett látni, az autók nagy zajjal és a felgyülemlett pocsolyák vizét szétfröcskölve robogtak el mellettem. Hirtelen nagy mennyiségű esővíz fröccsent a kabátom aljára és a cipőmre.

– Hé, nem tudsz vigyázni? – dühösen lendítettem az esernyőmet a kocsi felé, amely ilyen figyelmetlenül húzott el mellettem.

Kisimítottam egy vizes tincset az arcomból, és halkan káromkodva bukdácsoltam tovább. Az esernyő fogantyúját markoló kezem már tiszta víz volt. Néhány méterrel odébb végre feltűnt a Beauregard ügyvédi iroda sötétkék faportálja, én pedig lenyomtam a rézkilincset.

Papa az íróasztala mögött ült, és egy aktát lapozgatott, amikor beléptem a szobájába, a sarkamban Martin asszony bocsánatkérőn mosolygott, amiért nem tudott feltartóztatni.

– Az édesapjának mindjárt fontos telefonos megbeszélése lesz, volna szíves várni egy percet, Beauregard kisasszony? – mondta, amikor benyitottam az irodába, csöpögő esernyőmmel. – Micsoda idő! Hiszen bőrig ázott! – fűzte hozzá a kabátomra pillantva. – Adja ide a kabátját! Kérem, foglaljon helyet! – Az előszobában álló két fotelre mutatott. – Nem inna egy kávét?

Apám titkárnője mindig körülményesen udvarias volt. Szívesen fogalmazott feltételes módban, mintha az embernek lenne választása, de rendíthetetlen mosolya elszánt, korosodó dámát takart, aki megpróbálja elhárítani, hogy bárki megzavarja a főnökét.

– Nem, köszönöm, madame Martin – feleltem, miközben elvonultam előtte. – Sajnálom, de nagyon fontos.

A papa meglepve pillantott fel, és levette olvasószemüvegét, amikor meglátott az ajtóban.

– Beauregard úr, a leánya – mondta teljesen fölöslegesen Martin asszony a kontyát igazgatva. – Mondtam, hogy telefont vár, de azt mondja, fontos…

– Jól van, semmi baj.

A papa biccentett a titkárnőjének, és intett, hogy menjek be, miközben Martin asszony diszkréten visszavonult, és becsukta maga mögött a zöld, párnázott ajtót.

– Bonjour, Joséphine! – üdvözölt mosolyogva a papa. – Mi járatban?

Kezét összekulcsolta a bőrborítású cseresznyefa íróasztalon, és kedvtelve pihentette rajtam sötét szemét. Tényleg nem gyakran fordult elő, hogy felkerestem a papát az irodában. Vegyes érzésekkel bámultam rá, és hirtelen nem tudtam, hogyan mondjam meg neki. Mégiscsak életemben először kellett halálhírt közölnöm.

– Salut, papa – feleltem bénán.

– Történt valami? – A papa a homlokát ráncolta. – Olyan sápadt vagy, kislányom, mi történt? – felállt, és kijött az íróasztala mögül.

– Jaj, papa – mondtam. – Albert bácsi meghalt. Most tudtam meg.

A papa viszonylag higgadtan vette tudomásul egyetlen testvére halálhírét.

– Ó, istenem – csak ennyit mondott. – Albert.

Aztán elhallgatott, és elég tanácstalannak tűnt. Odalépett a három magas, kovácsoltvas erkélyes ablak egyikéhez, és egy darabig csak bámult ki az esőbe. Csuromvíz kabátomat az ajtó mellett lévő régi fűtőtest fölé akasztottam. Aztán megint a papára néztem, aki még mindig némán állt az ablaknál. Talán éppen a Burgundiában töltött gyerekkorára gondolt, amikor a bátyjával a szőlőskertekben tekeregtek, még azelőtt, hogy elváltak volna útjaik, és idővel már egyáltalán nem találkoztak. Nem akartam megzavarni a gondolataiban, de végül mégis odaléptem hozzá, és hátulról a vállára tettem a kezem.

– Sajnálom, papa – mondtam.

Felém fordult, és nehezen értelmezhető arckifejezéssel rám nézett.

– Tessék? Nem, nem, semmi baj, Joséphine. Hisz tudod, hogy Albert-rel sosem álltunk túl közel egymáshoz. Nagyon… különböző elképzeléseink voltak az életről. Csak olyan… végérvényes. Talán mégis meg kellett volna látogatnom. Másrészt viszont… Eh, mindegy. Nyugodjék békében.

Sóhajtva ingatta a fejét. Aztán az ajtóhoz ment, hogy szóljon Martin asszonynak, most ne kapcsoljon be senkit.

– Haláleset a családban – fűzte hozzá magyarázólag, és az előszobából sajnálkozó hang hallatszott.

– Gyere, üljünk le egy percre – mondta higgadtan a papa, és elindult a bézs ülőgarnitúra felé, amely a léptek hangját elnyelő, vastag, kék padlószőnyeggel borított iroda sarkában állt. – Honnan tudod… Úgy értem, hogy tudtad meg?

– A közjegyzője leveléből. Ma reggel érkezett. Tessék… – Elővettem a levelet a táskámból, és odanyújtottam apámnak. – Albert bácsit már… szóval már elhamvasztották. Mindenről rendelkezett… a legmesszebbmenőkig – dadogtam zavartan, és láttam a papa arcán a megkönnyebbülést.

Biztos furcsának érezte volna, ha ennyi év után részt kell vennie egy gyászszertartáson Chablis-ban. A mamáról már nem is beszélve, aki ki nem állhatta Albert-t.

– Az ember nem is gondolná, hogy a testvéred, Antoine – szokta mondani rosszallóan. – Olyan fura egy pók. Egyáltalán, csinált már valami értelmeset életében?

Szegény Albert. Rajtam kívül talán senki sem szerette igazán. És most meghalt.

Néztem, ahogy a papa a közjegyző levelét tanulmányozza.

– El kell mennem Chablis-ba… öö… az urnáért. És, papa, képzeld el, én örököltem Albert bácsi lakóhajóját.

A papa bólintott. De még mielőtt bármit felelhetett volna, nyílt az ajtó, és Pauline lépett a szobába.

– Ki halt meg? – kérdezte.

Nyilván Martin asszony már tájékoztatta.

– Albert bácsi.

– Ó! – mondta Pauline, és karba fonta a kezét. – A jó öreg Albert bácsi. Részvétem. Pedig még nem is volt olyan öreg. Miben halt meg? Májzsugorban?

– Na de Pauline! – szóltam rá összevont szemöldökkel. – Hogy lehetsz ilyen kegyeletsértő?

– Miért? – vágott vissza. – Mindenki tudja, hogy alkoholista volt. Ami azt illeti, mondhatni, a forrásnál ült. Borkereskedő, aki önmaga legjobb kuncsaftja…

– Kérlek, Pauline – mondta a papa. – Halottakról vagy jót, vagy semmit.

– Szégyelld magad – fűztem hozzá szemrehányón. – Albert bácsi beteg volt. Demens. Már sok-sok éve. És nem volt alkoholista. Én legalábbis soha nem láttam részegen. Pedig annak idején vele töltöttem egy egész nyarat.

– Tudod is te azt! Gyerek voltál.

– Albert Joséphine-re hagyta a lakóhajóját – a papa odanyújtotta Pauline-nak a közjegyző levelét.

– Arról a régi, rozsdás ladikról beszélsz, amivel ide-oda hajókázott? – Pauline odaült hozzánk, és kíváncsian átfutotta a Berger iroda levelét. – Gratulálok! – Megfordította a papírlapot. – És különben? Hagyott még rád valamit? Készpénzt? Értékpapírokat? Nem? – Felvonta a szemöldökét. – Miért is nem vagyok meglepve? Pályaválasztásnál észnél kell lenni, mindig mondtam.

Önelégülten elmosolyodott, és hirtelen úgy éreztem magam, mint akit hátba szúrtak.

– Hallanád magad, Pauline! Ahol másoknak a szívük van, te zsebszámológépet hordasz. Most én miért is nem vagyok meglepve? – vágtam vissza.

– A foglalkozásommal jár, hogy szondázom a terepet. – Pauline visszatette a levelet az asztalra, és egyenesen a szemembe nézett. – Mindenesetre örülök a szerencsédnek, hugicám. Te vagy az egyetlen, aki mindig kiállt a vén trotli mellett. És egy ilyen lakóhajóra, még ha kissé rozzant is, biztosan akad vevő. Mert eladod, ugye?

Elhatároztam, hogy elengedem a fülem mellett a „vén trotli”-t, és vállat vontam.

– Hát… Alighanem. Elvégre mihez kezdenék egy lakóhajóval, de most komolyan… – ha egyszer azt sem tudom, miből fizessem ki hamarosan a lakbéremet, fűztem hozzá gondolatban.

De ezt a hírt inkább megtartottam magamnak. Senkinek semmi köze az anyagi helyzetemhez. És nincs kedvem újra meghallgatni a mama véget nem érő előadásait az éhenkórász művészetről, amivel foglalkozom, holott jó iskolai eredményeimmel bármi lehettem volna. És bármilyen szomorú is Albert bácsi halála, be kellett vallanom, hogy ebben a feszült helyzetben szerencsés fordulatnak tűnt, hogy rám hagyta a lakóhajóját. Természetesen a lehető leghamarabb el akartam adni, hogy pénzhez jussak.

A papa, aki egy ideje magába roskadva ült a fotelben, újra magához tért.

– Most jut eszembe. Ha el akarod adni a lakóhajót, tudok valakit, akit érdekelhet – jelentette ki. – Egy fiatalabb kollégám, egy feltörekvő ügyvéd, aki szeretne betársulni hozzánk, már régóta keres egy lakóhajót. Ha elintézted az ügyeidet Chablis-ban, szívesen összehozlak titeket. – Eltöprengett. – Esetleg elmehetünk együtt ebédelni, és utána megmutathatod neki a hajót.

– Richard Bailleulre gondolsz? – kérdezte Pauline.

– Igen, pontosan rá.

– Remek ötlet! – Pauline elragadtatva mosolygott.

Láttam, hogy a papa és Pauline összeesküvő pillantást vált, én pedig azon törtem a fejem, mit jelentsen ez már megint.

– Igen, igen, Richard Bailleul épp a megfelelő jelölt. – Pauline félrebillentette a fejét, a haja tettre készen meglebbent. – A lakóhajóra.

A mosolya teljesen összezavart.

Már délután volt, mire végre elhagytam az ügyvédi irodát. Az eső elállt, odakint besötétedett, a lámpák fénye tükröződött a tócsákban és a vizes aszfalton. Valahogy nem volt kedvem hazamenni. A fordításomon egy ilyen izgalmakkal teli nap után úgysem tudnék dolgozni – meg aztán minek is? Úgyhogy egyelőre ráérek, gondoltam keserűen, és elhatároztam, hogy visszamegyek Saint-Germainbe, hogy bekapjak valamit a Vieux Colombier-ben.

Luc még nem hívott vissza, valószínűleg egész nap értekezleten ült. De már késő délután volt, és titkon reméltem, hogy Luc munka után talán mégis társaságot nyújt nekem. A Vieux Colombier elég közel volt a 7. kerülethez, ahol lakott és dolgozott, mégis elég távol ahhoz, hogy ne fusson össze minisztériumi kollégáival. Kedves kis bisztró volt a Saint-Sulpice-templom közelében, néha itt találkoztunk, hogy együtt ebédeljünk.

Kinyitottam az üvegveranda ajtaját, kerestem egy helyet a bisztró hátsó zugában, és leültem a bőrbevonatú padra; a szívem szaporábban vert, amikor elkezdtem bepötyögni Luc mobilszámát. Még három év elteltével is szaporábban vert. Hisz sosem tudhattam, nem alkalmatlan időben hívom-e – mindig kockázatos volt Lucnek telefonálni, nehogy lebukjunk, ezért többnyire megvártam, amíg ő jelentkezett. De mindazok után, ami ma történt, egyszerűen muszáj volt beszélnem vele, vágytam arra, hogy átöleljen, vigasztaljon, bátorítson.

Rögtön fölvette.

– Tessék – szólt bele roppant hivatalosan.

– Luc? Én vagyok az, Joséphine. – Önkéntelenül lehalkítottam a hangomat. – Nem találkozhatnánk? Bent vagy még a minisztériumban?

– Á, Bonnard úr! Maga az? Hogy van? – Tényleg jól csinálta. – Hát, őszintén szólva épp indulni készültem. – Elnevette magát. – Ja, hahaha, munkából is megárt a sok, nemde?

– A Vieux Colombier-ben vagyok – mondtam. – Ide tudnál jönni? Ha csak rövid időre is?

– Még ma? – nem tűnt nagyon lelkesnek.

– Igen, még ma. Okvetlenül beszélnem kell veled. Miért nem jelentkezel? Nem kaptad meg az üzenetemet? Már reggel megpróbáltalak elérni.

– Ó, attól tartok, nem fog menni. Mi a helyzet a holnappal? – Hallottam, hogy a határidőnaplójában lapozgat. – Esetleg holnapután? Az jobban megfelelne.

– Luc – könyörögtem –, fontos. Rettenetes napom volt. A kiadó, amelyiknek dolgoztam, bezár, minden megbízásomat elvesztettem. Azonkívül meghalt a nagybátyám. Most van rád szükségem.

– Igen, értem, értem – mondta Luc. – Kellemetlen helyzet, de pánikra semmi ok. Találunk megoldást.

Egy női hangot hallottam a háttérben.

– Mi van, chéri? Nem indulunk végre?

– A feleséged? – kérdeztem.

– Ahogy mondja – felelte. – De ne aggódjon, Bonnard úr! Megoldjuk. Ígérem. Figyeljen, most mennem kell. De később felhívom, rendben?

És letette.

Olyan volt, mint mindig. Amikor szükségem lett volna rá, nem volt elérhető. A kapcsolatunk bonyolult volt. Csaknem három éve a titkos szeretője voltam Luc Clément-nak, ennek a nős, többgyermekes férfinak, aki a külügyminisztériumban dolgozott. És aki kezdettől fogva arról beszélt, hogy a házassága már csak papíron létezik, hogy mennyire szeret, és mennyire boldog, hogy találkoztunk.

Én is boldog voltam, hogy találkoztunk. De tényleg, boldog voltam. A sármos, művelt, kitűnő ízlésű Luc Clément tizenöt évvel volt idősebb nálam; ha kocsiba ültünk, előresietett, hogy kinyissa nekem az ajtót; ha felálltam az asztaltól, ő is felállt. Olyan éttermekbe vitt, amilyeneket én nem engedhettem volna meg magamnak – a Grand Colbert-be vagy a Closerie des Lilas-ba. Finom fehérneművel és virággal halmozott el. És ráadásul még jóképű is volt, kék szeme már elsőre feltűnt. Csak akkoriban valahogy másképp képzeltem el az egészet.

Még mindig szívesen emlékeztem vissza arra a szombat délutánra nem sokkal karácsony előtt, amikor ajándékokat keresve a Passage du Grand Cerfben kószáltam. Éppen olyan esős nap volt, mint ma. Előtte, mint minden évben, elmentem a Stohrer cukrászdába – állítólag Párizs legrégibb cukrászdája –, és vettem magamnak egy isteni rumbabát, azt az édes, puha, martinique-i rumba áztatott brióst, amely úgy néz ki, mint egy túlméretezett pezsgősdugó, és az Ezeregyéjszaka egyik meséjéről kapta a nevét. Nekem viszont a rumbaba mindig a karácsony ízét hozta el. Nicolas Stohrer, a szakács állítólag I. Szaniszló lengyel király konyhájában alkotta meg a receptet – egy olyan korban, amikor még nem törődtek a kalóriákkal, és a cukor kincsnek számított. Amikor aztán a király leánya hozzáment XV. Lajoshoz, Stohrer követte őt Versailles-ba, és megalapította Párizs első cukrászdáját. Rumbabát a karácsonyi időszakban mindenütt lehet kapni, de egyszerűen a Stohreré a legjobb. Talán azért, mert a cukrászda nem takarékoskodik az alkohollal, és az ember, amikor beleharap a briósba, azonnal érezni véli mámorító hatását.

Amikor kis, rózsaszínű kartondobozommal kiléptem az üzletből, nyirkos szél fújt az arcomba. Egy pillanatra még beálltam a cukrászda sötétkék árnyékolója alá, és a finom tortácskákon és süteményeken legeltettem a szemem, miközben örültem a rumbabámnak, amelyet később, otthon szerettem volna megenni. Ahogy elindultam a festői Montorgueil utcán, fölöttem összesűrűsödtek a felhők, és mire néhány perc múlva a passzázshoz értem, már leestek az első cseppek.

Bár mifelénk, a 10. kerületben is van egy kis fedett passzázs, nem lehet egy lapon emlegetni a Montorgueil negyed kellős közepén lévő, csoda szép Passage du Grand Cerffel, amely magas, piramis alakú tetejével, régi lámpáival és eredeti, kis boltjaival minden alkalommal lenyűgözött. Az eső az üvegtetőn dobolt, amelyről karácsonyi fények zuhataga omlott alá, miközben száraz lábbal andalogtam a feldíszített, nem csak ruhákkal és ékszerekkel teli kirakatok előtt. Volt egy pompás textilbolt, sőt egy kis fonalbolt is mindenféle színű gyapjúfonallal.

Jó hangulatban vásároltam itt-ott pár apróságot, a végén a kezem tele volt szalagokkal és zsinórokkal díszített papírszatyrokkal, és elhatároztam, hogy bevásárló körutamat egy Aperollal fejezem be a Le Royale-ban.

A Le Royale kis szecessziós kávézó volt, pompás fa bárpulttal, virágmintás fali csempével, kinyílt virágot mintázó függőlámpákkal, Mucha stílusában festett nőkkel a falakon. Aznap délután sokan voltak a kávézóban. Körülnéztem, a bárpult és az ablak között észrevettem egy szabad helyet az egyik kis asztalnál, ahol egy úr ült, és újságot olvasott.

– Permettez-vous? – kérdeztem, ő pedig összehajtogatta az újságját, és rám nézett azzal a hihetetlenül kék szemével.

– Hogyne – mondta. – Parancsoljon, itt elfér, kisasszony – mosolyogva mustrálta a szatyraimat –, az ajándékaival együtt. Karácsonyi bevásárlás?

Bólintottam, és visszamosolyogtam rá.

Ezzel kezdődött a történetünk. Egy mosollyal.

Nem így kezdődik minden szerelmi történet?

Nem mondhatom, hogy Luc valaha is áltatott volna.

Jegygyűrűt viselt, de azon a délutánon ez nem tartott vissza minket egy kis flörttől. Bókolt, érdekesnek találta a foglalkozásomat, megkérdezte, milyen szerzőket ajánlanék neki. Megnevettetett, egyszerűen elbűvölő volt, véletlenül feldöntötte az Aperolomat, megkérdezte, kifizetheti-e, és nem innék-e meg vele még egyet, és nem találkozhatnánk-e máskor is, mert rég beszélgetett ilyen jót.

– Azt hiszem, lelki rokonok vagyunk – jegyezte meg a végén, és kis, mulatságos gesztussal a szívére tette a kezét.

Elkérte a telefonszámomat, felírtam egy söralátétre, ő pedig elégedetten zsebre vágta.

– Fel fogom hívni – mondta.

Amikor odakint, a Le Royale előtt elbúcsúztunk, és ő köszönésképpen még egyszer intett, mielőtt eltűnt volna a passzázsban, pillantásom a szomszéd épületben lévő étterem bejárata fölötti feliratra esett. Le pas sage, azaz „Bölcs lépés”. De én csak annyit láttam: pas sage, azaz „nem túl bölcs”.

Nem túl bölcs dolog. Tekinthettem volna figyelmeztetésnek.

Nem, cseppet sem volt bölcs vagy észszerű, amit csináltam. Pas sage.

Mégis csináltam.

Hány, de hány éppilyen kapcsolatról szóló regényt olvastam és fordítottam már, amelyek általában elég rosszul végződtek. A világirodalom hány tragikus műve táplálkozik ebből a végzetes konstellációból! Egy nős férfi és a szeretője. Még a vígjátékokban sincs happy end, mert a hűtlen férj a végén mindig visszatér a feleségéhez, aki nagyvonalúan megbocsát.

De az én esetem más volt, egyszerűen éreztem, hogy más.

Luc el akart válni a feleségétől, aki úgysem szerette már. Kezdettől fogva ezt akarta. Már amikor először csókolóztunk a Jardin des Plantes-ban, a botanikus kertben, akkor is azt mondta, hogy mostantól egyetlen kívánsága van: hogy együtt lehessen velem. De amíg mindent elintéz, diszkrétnek kell lennünk.

Üdvözülten mosolyogtam. Nekem nem probléma, ha diszkrétnek kell lennem.

Cedric, amikor a bizalmamba avattam, együttérzőn nézett rám.

– Joséphine, Joséphine – mondta, és figyelmeztetőleg feltartotta az ujját. – Elment az eszed? Remélem, nem szerettél komolyan bele ebbe az emberbe. Az ilyesminek csak akkor lehet jó vége, ha mindketten házasok vagytok. Különben mindig te fogod húzni a rövidebbet. De most komolyan, mit vársz egy nős férfitól az ő pozíciójában? Feleséggel, két gyerekkel. Soha nem fog elválni.

– Tudod is te azt! – feleltem. – Majd meglátod.

Luckel már három éve ábrándoztunk olyan közös életről, amelyben nem kell ilyen méltatlan telefonbeszélgetéseket folytatnunk, mint az imént; amelyben nem kell elengednie a kezem, amint kilépünk az utcára, és ha étterembe megyünk, nem kell folyton az ajtóra sandítania merő félelemből, hogy lebukunk.

– Azt akarom, hogy a feleségem tőlem tudja meg – mondogatta. – Ugye megértesz, mon amour? Minden más elég hitvány megoldás lenne annyi év házasság után. Adjál még egy kis időt. Szeretném, ha barátságban válnánk el Agnèsszel. Már csak a gyerekek miatt is.

Kezdetben szívesen hagytam neki erre időt. Egy kapcsolat elején az ember mindig nagyvonalú. Őszintén szólva hihetetlenül izgalmasnak találtam a suttogva folytatott telefonbeszélgetéseket, a lopott csókokat a parkokban és kávézókban, ahol együtt üldögéltünk, a titkos találkákat szállodaszobákban vagy néha az én lakásomon. Minden találkozásunk csupa szenvedély volt; minden éjszaka, amit Luckel tölthettem, amikor a felesége a gyerekekkel előrement a bretagne-i nyaralóba, vagy Luc visszajött valami találkozóra, valóságos ünnep volt. De idővel egyre elviselhetetlenebbnek éreztem ezt a bújócskát. Különösen akkor – és ilyenkor mindig emlékeztettem Lucöt az ígéretére –, amikor közeledett a karácsony. De kapcsolatunk első évében meghalt a felesége anyja, és Lucöt nem vitte rá a lélek, hogy pont akkor hagyja el Agnèst, amikor az asszony szemlátomást depresszióba esett.

A második évben a fiának volt egy nehéz időszaka. Serdült, füvezett, dührohamokat kapott, és jogosítvány nélkül furikázott az anyja kocsijával.

– Attól tartok, még egy kis türelemmel kell lennünk – mondta Luc lehangoltan, miközben, nem sokkal az ünnep előtt, rám adta azt a drága aranyláncot a rubinszívvel, amelyet ajándékba hozott nekem. – Most egyszerűen nem hagyhatom cserben Agnèst.

– Ezt értsem úgy, hogy karácsonykor megint nem jössz velem? – kérdeztem némiképp megbántva, és gondolatban gratuláltam magamnak ahhoz, hogy otthon nem jelentettem be Lucöt. – Megígérted, Luc!

– Tudom.

Bűnbánó ábrázattal rám nézett, bennem viszont volt annyi önérzet, hogy a lába elé hajítottam a nyakláncot, és kidobtam a lakásomból.

– Elég volt! – ordítottam. – Soha többet nem akarlak látni!

Feltett szándékom volt, hogy szakítok vele. Egy hónapig nem is beszéltünk egymással, de aztán megint felhívott, és megkért, hogy utoljára még találkozzunk az Hotel du Nord-ban, ahol már annyiszor randevúztunk. Bocsánatot és megértést kért, a gyerekek miatt rettenetesen őrlődik, mondta, megszakad a szíve, egyszerűen nem tudja, hogyan tovább. És megint lépre mentem. Hisz nem vagyok én szörnyeteg. És bár továbbra is reméltem, hogy a végén minden jóra fordul, magam is észrevettem, hogy ingerlékenyebb leszek, ha nem tudom elérni. Néha veszekedtünk, de valahogy mindig meg tudott főzni. Amint ott volt nálam, és átölelt, minden szép és jó lett. Akkor csak mi ketten voltunk. Most pedig megint küszöbönállt a karácsony, amit – hiszen Luc megígérte – végre együtt ünnepelhettünk.

Még jó ideig elüldögéltem a Vieux Colombier-ben. Előbb egy sonkás-sajtos melegszendvicset rendeltem, aztán egy csokoládékrémet, aztán még egy pohár bort is, és vártam Luc hívását.

Legszívesebben küldtem volna neki egy üzenetet, de Luc a lelkemre kötötte, hogy ne hagyjak magam után írásos nyomot. Még a telefonszámomat is egy kitalált kolléga neve alatt mentette el.

– Néha úgy viselkedsz, mint egy titkos ügynök – mondtam mosolyogva. – Na mondd már, mi történhet?

– Te nem ismered Agnèst – felelte Luc. – Ebből a boszorkányból azt is kinézem, hogy ellenőrzi a mobilomat. Rendkívül féltékeny, és ha bedühödik, mindenre képes – jelentőségteljes pillantást vetett rám, én pedig hirtelen egy Médeát láttam magam előtt, aki bosszúból megöli a saját gyerekeit.

– Tényleg ideje lenne elválnod ettől a rettenetes nőszemélytől.

– Igen, legfőbb ideje – mondta, és megcsókolta a kezemet. – Nem mindenki olyan angyal, mint te.

Éppen fizetni akartam, amikor megcsörrent a telefonom. Luc hívott.

– Én vagyok az – mondta furcsán fojtott hangon. – Ne haragudj, nem tudtam korábban elszabadulni. Agnès rajtaütésszerűen értem jött a munkába, és elvonszolt egy aperitifre az unalmas barátnőivel.

– És most hol vagy? Olyan furcsa a hangod.

– Már itthon. Fent vagyok a fürdőszobában, és nem beszélgethetek sokáig – suttogta. – Sajnálom, ami a nagybátyáddal és a munkáddal történt. De meglásd, minden jóra fordul.

– Akkor ma már nem találkozunk?

– Nem, ki van zárva. Mégis, hogy gondolod? Ma már nem tudok elmenni.

– Ó, Luc! – mondtam. – Annyira szerettem volna találkozni veled. Tudod, rettenetes napom volt. Teljesen meg vagyok zuhanva.

– Persze, tudom, kicsikém. Gondolok rád. Holnap találkozunk. Vagy holnapután. Majd hívlak. Aludj jól!

– Te is – mondtam csalódottan, és egy pillanatra azt a Lucöt láttam magam előtt, aki boldogan mosolyogva intett, és odakiáltotta nekem: „Fel fogom hívni!”, mielőtt eltűnt volna a Passage du Grand Cerfben.

Végül Cedric vigasztalt.

– Ojjé, nem semmi! – mondta együttérzőn, miután felhívtam. – Szegény Joséphine! Persze hogy ráérek. Nincs kedved felugrani hozzám?

Fél órával később már felhúzott térddel kuporogtam hatalmas, világosszürke, kihúzható dizájnerkanapéján a rókaszínű díszpárnák között, és pisztáciát ropogtattam, amit Cedric tett le elém egy pohár pineau-val.

– Na mesélj – mondta a kanapé másik végén a párnák közé huppanva. – De szépen, sorjában. A telefonban, amilyen feldúlt voltál, nem tudtalak követni. Időnk van bőven. Augustin ma későn jön haza. Az egyik kollégájának születésnapja van. Még elmentek a klubba is bulizni. Nekem ma, őszintén szólva, túl strapás lett volna ez a nagy turbulencia. Az idő pedig pocsék. Teljesen depis vagyok ettől az örökös esőtől. – Elvigyorodott, és az üvegasztalról felvett egy ezüst cigarettatartót. – Szabad?

– Persze.

Bólintottam, belekortyoltam a Pineau des Charentes-embe, és éreztem, hogy oldódik bennem a feszültség.

Augustin, aki grafikusként dolgozott egy ügynökségen, hét évvel volt idősebb Cedricnél. Éjszakai bagoly volt, imádott táncolni, míg Cedric a kora reggeli órákat használta ki, hogy megírja heti cikkét kedvenc rovatába, a Le Flaneurbe. Publicisztikáiban okosan és szellemesen írt azokról a kis és nagy dolgokról, amelyeket párizsi portyázásai során felfedezett. Cedric és Augustin jól megértették egymást, és már sok-sok éve egy párt alkottak. Amikor csak tehették, együtt elutaztak Olaszországba, bevallottan kedvenc országukba, és régi, veronai ezüsttükrökkel meg a római Campo de’ Fiorin vásárolt színes fűszerekkel tértek haza; társaságuk mindig vidám, közvetlen és inspiráló volt. Náluk mindig kéznél volt egy palack pezsgő, és a falon függő Bose készülékből Amy Winehouse rekedtes hangja vagy Maria Callas összetéveszthetetlen szopránja szólt. Cedric, aki szabad idejében szeretett főzni, olykor fejedelmi vacsorán látta vendégül néhány barátjukat; ilyenkor a bordó falú étkezősarokba állított asztal roskadozott a legfinomabb ételektől, a hatalmas ezüst gyertyatartóktól, amelyekben gyertyák égtek, mint egy kastélyban, és a tányéroktól, tálaktól, amelyeken rózsaszín flamingók, pálmafák és egzotikus virágok pompáztak.

Augustin viszont jobban szeretett enni, mint főzni. Igazi haspók volt, és folyton küzdött a fölösleges kilóival. De ha valamit meg kellett javítani, rögtön ott termett. Kedveltem Augustint, aki erős testalkatával, harsány nevetésével és sötét, tüsi hajával úgy festett a karcsú, dendis Cedric mellett, mint egy zsaru egy francia filmben. Most mégis örültem, hogy kettesben lehetek régi barátommal. Cedric egy hatalmas, bekeretezett, Romy Schneidert ábrázoló fénykép alatt ült, és kíváncsian nézett rám, miközben vörös macskája, Nana elterpeszkedett az ablaknál álló Eames székében.

Beszámoltam hát a két levélről, arról, hogy egyik pillanatról a másikra buktam az összes megbízásomat, hogy mennyire sötétnek látom a jövőt, hogy rossz a lelkiismeretem Albert bácsi miatt, és beszámoltam a papánál tett látogatásomról és természetesen a lakóhajóról is, amelyhez nagy reményeket fűztem.

Cedric figyelmesen hallgatott. Néha megszívta a cigarettáját, és együttérzőn felsóhajtott.

– Micsoda nap volt ez, darling! – jegyezte meg végül. – Micsoda nap! Kijutott neked! De legalább van egy lakóhajód. Az azért nem olyan rossz. Manapság a lakóhajó nagyon menő, könnyen túladsz rajta, még kezet is csókolnak neked. Ha az apád ismerősét, azt a fiatalembert nem érdekli, majd én körülnézek.

– Természetesen nem tudom, milyen állapotban van – vetettem közbe. – Lehet, hogy az a régi teknő olyan rozzant már, hogy nem is lehet vele hajókázni.

– Semmi jelentősége – Cedric legyintett. – Vannak emberek, akik szerint egyszerűen très chic, ha van egy lakóhajójuk – afféle második lakás a Szajnán vagy kis szerelmi fészek. – Merengve elmosolyodott. – Kapsz érte egy rahedli pénzt. A világ mázlistája vagy, Joséphine. Úgyhogy ne lógasd az orrod!

– Hát ha te mondod!

Lassan kezdtem jobban érezni magam. Cedrickel beszélgetve egy kicsit mindig összetöppedtek a problémák.

– Igyunk Albert bácsira! Én ugyan nem ismertem, de kedves fickó lehetett – Cedric beletúrt szőke hajába, és felemelte a poharát.

– Tényleg az volt. Albert bácsira! – mondtam, és koccintottunk.

– Nem tudtam, hogy ilyen nagy a kereslet a lakóhajók iránt – jegyeztem meg, és szétnyitottam egy pisztáciát.

– Bizony, hogy nagy! – Cedric megsimogatta Nana bolyhos bundáját, aki időközben átugrott hozzá a kanapéra, és most félig lehunyt szemmel dorombolt. – Párizsban van néhány lakóhajón működő kávézó, de még a Rosa Bonheurnek is van egy fiókja a Szajnán.

– Jé, tényleg?

A Rosa Bonheur egy bájos étterem a des Buttes-Chaumont parkban, amely nem csak Virginie Despentes Subutex-trilógiája révén lett vonzó. Nyáron színes kis lámpák alatt lehet üldögélni a teraszán, és nézni a város csillogó fényeit.

– Igen. A neve Rosa Bonheur sur Seine – jelentette ki Cedric. – Uramisten, te tényleg le vagy maradva az eseményekről, mi?

– Hát, amikor nyakig ülök egy fordításban, akkor igen.

– Már könyvkereskedések, mozik, Airbnb-lakások is működnek lakóhajókon, sőt van egy lakóhajó-uszoda is.

– Uszoda?

– Igen. Még sosem voltál a Joséphine Baker uszodában a Nemzeti Könyvtár közelében? Tavaly nyáron jártunk ott párszor Augustinnel. Hihetetlenül jó. – Cedric a szájába dugott egy pisztáciát, és elvigyorodott. – Kár, hogy már van egy Joséphine nevű lakóhajó, különben megtarthatnád a nagybátyádét, és nyithatnál rajta egy saját éttermet. Az lenne ám az igazi, jövőorientált projekt! – elnevette magát.

– Viccelsz? Te esetleg nyithatnál éttermet, de én biztosan nem. Egyetlen vendég se jönne vissza másodszor. Közismert, mennyire nem tudok sütni-főzni.

– Jó, tudom. – Cedric elhúzta a száját. – Még jól emlékszem arra a förtelmes galette des rois-ra, amit egyszer a születésnapomra sütöttél.

Zavartan nevetgéltem. Én is emlékeztem rá, hogy egy önhittségi rohamomban vízkeresztkor ezzel a hagyományos süteménnyel akartam meglepni a születésnapján a barátomat, mert a receptje nem tűnt túl bonyolultnak. Ez volt az első és utolsó kísérletem.

– Az alja olyan fekete volt, hogy úgy éreztem, szenet eszem – folytatta a szemét forgatva Cedric. – Nem, nem, igazad van, inkább add el a hajót. Így valamennyien biztonságban leszünk.

Hátradőlt, Nana pedig az ölébe ugrott.

Szórakozottan bámultam ki az ablakon, és néztem a vízen tükröződő fényeket. Egy sétahajó ráérősen siklott tova a keskeny csatornán, és eltűnt Amélie hídja alatt.

– Remélem, még lakható az a lakóhajó. Hiszen már évek óta parlagon hever. Lehet, hogy van rajta egy óriási lék, vagy penészesek a falak, és az egészet fel kell újítani. – Vállat vontam. – Csak arra nincs elég pénzem.

– Darling, mindig úgy megnehezíted a dolgodat. Miért nem kérsz a dúsgazdag szüleidtől egy kis pénzügyi injekciót? Nézd, nem tehetsz róla, hogy a munkaadód csődbe ment. A mamikám mindig azt mondta: szívből kell adni. És azt is tette. Drága nagyanyám nélkül nekem a lakásom előlegére sem futotta volna – elvigyorodott.

Megráztam a fejem.

– Nem, Cedric, azt nem akarom. Semmi szín alatt. Akkor megint úgy állok ott, mint egy Hamupipőke. Ha a családom megtudja, hogy elveszítettem a munkámat, megint rajtam fogják köszörülni a nyelvüket.

– Hát aztán! Bárkivel megeshet – vélekedett Cedric.

– Lehet, de mégis mindig csak velem esik meg. – Alaposan szemügyre vettem a kezemet. – A családom álmodozónak tart. Nincs kedvem újra végighallgatni a szemrehányásaikat. Különben is, annyira azért nem gazdagok a szüleim. A lakást már régen vették. Ma már nem engedhetnének meg maguknak egy ilyen palotát. A mama már több mint tíz éve nem dolgozik, azóta, hogy az a hülye ekcéma kijött a kezén. És a papa sem akarja az idők végezetéig folytatni a munkát. Jövőre hetvenéves lesz, ráadásul a nővérem alig várja, hogy átvehesse az irodát.

Hirtelen megint eszembe jutott, milyen megrendült volt ma délelőtt a papa arca. „Olyan végérvényes” – mondta. És talán nem is Albert-re gondolt. A bátyja halála nyilván a saját halandóságát juttatta eszébe. Ha az ember saját nemzedékéből meghal valaki, óhatatlanul felmerül a kérdés, ő mikor kerül sorra. A mama ebben a vonatkozásban más. Ő elhárítja magától a halál gondolatát, olyasvalaminek tartja, ami elsősorban másokkal esik meg. Minden reggel tornázik, és a fejébe vette, hogy száz évig fog élni. És ha tényleg így van, amit szívből kívánok neki, sokáig kell még élnie a megtakarításaiból.

– Magamnak kell boldogulnom, Cedric – ismételtem meg. – Köszönöm, hogy meghallgattál, máris jobban vagyok. Most mindenekelőtt elutazom Chablis-ba, és tisztázom az örökséggel kapcsolatos ügyeket. Aztán pályázok ide-oda. Valami majdcsak akad.

– Biztosan – mondta Cedric. – Én is ismerek pár kiadói embert. Mindenesetre elmondom mindenkinek, hogy van egy kiváló fordító, aki a Sainte-Marthe téren kuksol, és van szabad kapacitása.

– Drága vagy. Mint mindig.

Későre járt már, amikor elbúcsúztunk egymástól.

– Ha szükséged van egy kísérőre Chablis-ba, csak szólj. A csavargó mindig kapható rá.

– Nagyon aranyos vagy, de azt hiszem, menni fog egyedül is – feleltem.

– Apropó, egyedül. Tulajdonképpen mit csinál ebben az összefüggésben a nagyszerű barátod? – kérdezte Cedric. – Egy kicsit ő is felkarolhatna.

– Meg is teszi – feleltem. – De tudod, mennyire elfoglalt.

– Mind azt mondja. – Cedric rám kacsintott. – Mikor mutatod be nekem ezt a súlyosan elfoglalt férfiút? Mégiscsak a legjobb barátod vagyok. Elég régóta vergődtök egymással.

– Hamarosan – feleltem. – Még karácsony előtt.

Cedric félrehajtotta a fejét, és furcsa mosollyal nézett rám.

– Tényleg álmodozó vagy, Joséphine – mondta. – Ne hagyd, hogy folyton hitegessen. – Szeretetteljesen a bordáim közé döfött a mutatóujjával. – Szegezd a pisztolyt a te Lucöd mellének. Különben én teszem meg.

– Ne félj, majd én nekiszegezem – mondtam, és két puszit leheltem Cedric arcára. – Megígérem.

Adtam a bizakodót, és tulajdonképpen az is voltam.

De amikor kiléptem a de Valmy rakparton álló házból, és a sötétben végigsétáltam a csatorna partján, amelynek felszínén utcalámpák fényei csillogtak, és az ősz utolsó levelei, amelyeket a szél letépett a fákról, finoman ringatóztak tova, egyszerre megint elveszettnek éreztem magam.

Fellépdeltem egy régi vashíd lépcsőjén, hogy átjussak a másik oldalra, de aztán megálltam a híd közepén, és a korlátnak támaszkodva végignéztem a csendesen, békésen folydogáló csatornán. Egy darabig csak álldogáltam, magamba szívtam ezt a szép, nosztalgikus képet.

Felpillantottam a hold finom sarlójára, amely mintha az Ezeregyéjszaka egyik meséjéből került volna a sötétkék égre, és arra vágytam, bárcsak Luc itt volna mellettem.