részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Namrata Patel: The Candid Life of Meena Dave

Copyright © 2022 by Namrata Patel
All rights reserved.
This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

borítóterv © Kimberly Glyder

Hungarian translation © Vereckei Andrea, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 442 7
ISSN 2560 1822

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szarka Károly
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Spirk Ildikó

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

A szüleimnek, Arvindnak és Pushpának,
valamint a testvéremnek, Amynek

A szerző megjegyzése

A bevándorlói tapasztalatok visszanyúlnak a múltba: azoktól, akik nemrégiben vándoroltak be, egészen azokig érnek, akik több száz évvel ezelőtt jöttek. Amerikában mégis gyakran úgy gondolunk az első komolyabb migrációs hullámra, mintha csak nyugat-európaiak érkeztek volna ide, és kizárjuk belőle mindazokat, akik kisebb számban vándoroltak be az Egyesült Államokba.

Az indiai bevándorlásról alkotott képemet az alakította, amit megéltem, nem pedig az, amit az iskolában tanultam. Csak a posztgraduális képzés során fedeztem fel azoknak a történeteit, akik generációkkal előttem érkeztek, különösen az egyetemek világába.

Megtudtam, hogy már 1790-ben is éltek indiaiak Amerikában, miután a Kelet-indiai Társaságnak dolgozó hajóskapitányok szolgaként idehozták őket az Egyesült Államok keleti részére. Felbukkantak itt-ott más, néhány száz fős indiai csoportok is, akik lehetőséget keresve jöttek erre a kontinensre, köztük a szikhek az 1900-as években. Néhány évvel ezelőtt rábukkantam Ross Bassett tudományos munkájára, aki katalogizálta a Massachusettsi Műszaki Egyetem (MTI) minden indiai diplomáját az alapítástól kezdve egészen 2000-ig. Az MIT-TrainedSwadeshis: MIT and Indian Nationalism, 1880–1947 című könyvében arról a száz indiai férfiról ír, akik azért vándoroltak Bostonba, hogy az MIT-n tanuljanak, azzal az egyedülálló céllal, hogy a kolonizáció utáni Indiát újjáépítsék. Többnyire elit családokból származtak, néhányan Gandhi követői voltak, és nagy befolyással bírtak a független India technológiai jövőjére.

Arra gondoltam, milyen keveset tudok az indiai bevándorlásról, és milyen kevés történet mutatja be az indiaiakat Amerikában az első vagy a második generáción túl. Bostonban élek. Ugyanazokon az utakon járok, amelyeken ők is járhattak, mégsem ismertem a kulturális gyökereimnek ezt a részét. Elképzeltem, milyen magányosak lehettek ilyen távol a hazájuktól, egy teljesen ismeretlen helyen. De mivel csoportosan érkeztek, talán mégis megtalálták a saját közösségüket. Ezeket a témákat akartam megvizsgálni, valamint azt, hogy milyen lehet a harmadik generációs asszimiláció. Hogyan hat egy individualista kultúra egy alapvetően kollektív kultúrára?

A Meena Dave igazi életét nemcsak azért írtam meg, hogy bemutassam az indiai–amerikai történelem egy szeletét, hanem azért is, mert szerettem volna megmutatni, mit jelenthet elszigetelten közösséget építeni. Mivel az írás a közelmúltban lezajlott világjárvány idején született, a könyvben érintett témákat egyénként és egy közös élmény részeként is alkalmam nyílt felfedezni.

Az identitás olyasvalami, amit a legtöbben megvizsgálunk életünk egy adott pontján. Mindnyájunkra igaz, hogy jól vagy rosszul érezzük magunkat a testünkben, a bőrünkben, a közösségeinkben és a másságunkban.

Ez Meena története, de úgy gondolom, hogy mindannyiunkkal rezonál, akik elszakadtunk a kötelékeinktől, és felfedeztük a gyökereinket.

Első fejezet

Meena Dave fáradt volt, és nem csak a harminchat órás utazástól. Valami apró csecsebecsére, valamilyen gyűrűre számított, amikor megtudta, hogy örökölt. Könnyű dolga lett volna, csak gyorsan útba ejti Bostont, Aucklandből New York felé haladva.

– Ha válaszolt volna a kezdeti megkereséseinkre…

Meena ítélkezést hallott ki a nagy mahagóniasztal túloldalán ülő nő rekedtes hangjából. A magas, fekete testhezálló nadrágkosztümöt viselő nő ebben a túlméretezett ablakokkal megépült sarokirodában dolgozott.

– Új-Zélandon voltam – mondta Meena. Előtte pedig Tasmániában, Tokióban és Új-Skóciában. Kihúzta magát, hogy leküzdje a tagjait lehúzó ólmos fáradtságot. Ráadásul kizárólag e-mailen és sms-ben kommunikált. Volt, hogy hónapokig nem ellenőrizte a postáját.

– Ahogy korábban is említettem – folytatta Sandhya Shah –, hat hónapot elpazarolt a rendelkezésére álló egy évből, de legalább sikerült időben lépnie.

Meena újra elolvasta a papírokat.

– Biztos benne, hogy én vagyok a megfelelő személy? Nem ismertem Neha Patelt. – Egy újabb ok, amiért nem rangsorolta előre ezt az ügyet, amikor három hónappal korábban, útban Portugáliából a Csendes-óceán felé átvette a postáját a manhattani postafiókjából.

– Ellenőriztük a személyazonosságát, és a Menon and Shah-nál nem követünk el gondatlanságból eredő hibákat.

Meena a kezében tartott szókártyára pillantott. Olyan volt, mint azok, amelyeket ő maga készített a középiskolában, amikor a felvételire tanult. Ezen egyetlen szó és annak a meghatározása szerepelt.

mérnök (főnév)

1. Olyan személy, aki mértani szabályok szerint, kellő eszközökkel felszerelve, a terek és a térben létező testek minden irányú terjedelmének meghatározásával foglalkozik, és ehhez megfelelő képzettséggel rendelkezik.

2. Olyan személy, aki a mérnöki tudományok valamelyik ágában képzett, vagy azt hivatásként űzi.

– És ez micsoda? – Meena az ügyvéd elé tartotta a kártyát.

– A csomag részét képezi, amit a kulcsokkal együtt kell átadnom önnek. – Sandhya manikűrözött körmével a Meena előtt heverő kötegre koppintott. – Amint aláírja a papírokat, birtokba veheti.

Meena átfutotta azt a néhány bekezdést, amit megértett, és átsiklott a jogi részek felett.

– Ha át szeretné nézni a feltételeket…

– Meg kell várnom, amíg letelik az egy év… illetve most már csak hat hónap, mielőtt eladhatom – vágott az ügyvéd szavába Meena.

– És csak az épület másik négy tulajdonosából valamelyiknek adhatja el – mondta Sandhya. – Külső vevő nem jöhet számításba.

Meena ellenállt a késztetésnek, hogy kibontsa kócos kontyba fogott hosszú haját, és fonogatni kezdje a széleken. Az anyja sosem helyeselte ezt a szokását. Hannah Dave, az egyetlen anya, aki számított. Kibámult a hatalmas ablakokon. Az égbolton sűrű felhők úsztak. „Levélugró idő”, ahogy az apja nevezte. Kimentek a hátsó kertbe, halmokba gereblyézték a lehullott leveleket, aztán Meena futásnak eredt, és beleugrott a kupac közepébe. Ezért kerülte Massachusetts államot, mióta a középiskola után otthagyta. Túl sok volt itt az emlék.

– Mi van, ha nem kérem? – Nem mintha Meena meggondolatlan lett volna. Egy lakás a Back Bay történelmi negyedében nem olyasmi volt, amit visszautasíthatott volna, amikor szabadúszó fotóriporterként tartotta el magát.

– Nem kéri? – Az ügyvéd tudta, hogy a habozása csak blöff.

Meena ellenállt a késztetésnek, hogy felsóhajtson.

– Valójában nem kell ott laknom. – Az élete összeegyeztethetetlen volt az állandósággal. – Pár óra múlva indul a gépem.

Sandhya úgy nézett Meenára, mintha mindez nem az ő gondja lenne.

– A kulcsok ebben a borítékban vannak, a főbejárat kódjával együtt. A közüzemi díjakat, beleértve a wifit is, áprilisig kifizettük, aztán eldöntheti, mihez kezd a későbbiekben.

Meena felvette a tollat.

– Ha kell, hát kell – mormolta el az anyja kedvenc mondását, és aláírta a papírokat az öntapadó címkékkel megjelölt helyeken.

Sandhya összeszedte a paksamétát, átadta Meenának a másolatokat, majd felállt, hogy jelezze, a megbeszélésük véget ért.

– Mi van, ha senki sem ajánlja fel az épületben, hogy megveszi?

– Akkor megtartja mindaddig, amíg valaki nem tart rá igényt – felelte Sandhya. – Mivel társasházi lakásról van szó, abban az esetben is fizetnie kell a karbantartási, közüzemi és egyéb költségeket, ha nem lakik ott.

Meena egy nagy sárga borítékba tuszakolta a papírok másolatait a kulcsokkal és a kártyával együtt, majd biccentett az ügyvédnek, mielőtt az egyik vállára emelte a nehéz hátizsákot. Kisétált az épületből a Downtown Crossing nyüzsgő negyedébe, és a Boston Common felé vette az irányt. Bár az iskolai kirándulásoknak köszönhetően ismerte a várost, még mindig szüksége volt a telefonján lévő térképre, hogy odataláljon a címre.

Még délelőtt tízre sem járt, és a Back Bay körülbelül húsz perc sétára esett innen. Arra gondolt, előbb megnézi a környéket és a lakást a saját szemével, aztán majd eldönti, mi legyen. Ha hat hónapig úgysem tud vele mit kezdeni, akkor ráér kitalálni. Az számításba sem jöhetett, hogy itt maradjon. Két megbízás között volt, ami azt jelentette, hogy New Yorkban szerkesztőkkel kellett találkoznia, hogy leszervezze az újabb megbízásokat. De ami ennél is fontosabb volt, hogy ez az állam a múltja, és Meena nem nézett vissza. Soha.

Nem ismerte Neha Patelt, de az emberek nem szoktak ekkora ajándékot hagyni idegenekre. Kellett itt lennie valami kapcsolatnak, és bolond lett volna, ha nem veszi figyelembe a legvalószínűbb okot, amiért a lakás a birtokába került. Hannah Dave minden tekintetben Meena anyja volt, kivéve biológiailag. Ez az örökség, a teher, amivel járt, a konkrét feltételek, mind olyan érzést keltettek benne, mintha valaki a túlvilágról akarna enyhíteni a bűntudatán.

Már közel járt, talán egy-két háztömbnyire lehetett a címtől, amikor egy apró kiskutya formájában kitört a káosz, és hirtelen felforgatott mindent. Az egyik percben még a telefonját bámulta, borítékkal a kezében. A másikban már belegabalyodott egy laza pórázba, a nehéz hátizsák megbillent, ő pedig elvesztette az egyensúlyát, és térdre esett. Összerezzent, amikor hallotta, hogy a telefonja a betonon csattan. Aztán a kis szörnyeteg megragadta a borítékját, és olyan erősen megcibálta, hogy a kulcscsomó kipottyant belőle. Ami eléggé elterelte a szőrgombóc figyelmét ahhoz, hogy a borítékot a kulcskarikára cserélje, és azt kezdje rágcsálni helyette. Meena azonnal utánanyúlt, de egy heves októberi szélroham messze repítette tőle a borítékot.

Odarohant, egyik csizmás lábával rálépett, és közelebb húzta magához, majd balra lendült a pórázért, hogy megakadályozza, hogy a kiskutya meglógjon a kulcsaival. Így maradt, ebben a természetellenes harcos pózban.

– Ez felejtsd el, de gyorsan!

A szőrgombóc oldalra billentette a fejét, mint akinek a kíváncsiságát felkeltette a lány esetlen igyekezete: Meena egyik lábával a borítékon állt, a másik lábát és karját pedig kinyújtotta, hogy a kutyát helyben tartsa.

– Wally, állj! – Egy férfi rohant Meena és a kölyökkutya felé. Szemügyre vette a lány fura testtartását. – Lenyűgöző – jegyezte meg.

– Jóga.

– Namaste.

– Ez nem oké. – Az emberek gyakran kizárólag a barna bőréről ítélték meg.

– Indiai vagyok – felelte a férfi vigyorogva. – Nekem szabad.

Meena az idegen kezébe nyomta a pórázt, és felkapta a földről a borítékot. Megtalálta a telefonját is.

– Csak ne krepálj be, kérlek! – könyörgött hangosan.

– Az a sérülés egyik jele lehet, ha valaki élettelen tárgyakhoz beszél – mondta a férfi. – Biztos nem esett bajod?

Meena bosszúsan kifújta a levegőt.

– Talán orvos vagy?

– Speciális effekteket tervezek – vigyorgott a férfi, a karjába kapva a kiskutyát. – Mi van nálad, Wally?

– A kulcsaim.

A férfi kirángatta a kulcscsomót a kutya fogai közül, és rámeredt. Kíváncsiság ült ki az arcára. Meena elvette tőle a kulcsokat, és a kabátjába törölte.

– Szeretnéd, hogy útba igazítsalak?

– Köszönöm, de boldogulok. – Tizenhat éves kora óta egyedül volt. Nem szorult segítségre.

– Elnézést kérek – mondta a férfi –, Wally nevében. Egyetlen pillanatra elengedtem, és elszökött. Még fejlődésben van. Legalábbis remélem.

A hangjából csalódottság áradt, és rajongás. Letette a kiskutyát a földre, de a pórázt erősen megmarkolta.

Meena nem akarta viszonozni a mosolyát, de el kellett ismernie, hogy a férfi barátságos. Egy-két centivel magasabb volt nála, úgy száznyolcvan centi lehetett, hosszú, combközépig érő átmeneti kabátot viselt, és farmert. Fekete haja fodrozódott a szélben. Meena lefogadta volna, hogy az állán lévő gödröcskével mindenkit elbűvöl, és bármire rávesz.

Wally körbeszaladt a lány körül, és a póráza a lába köré tekeredett. Meena elvesztette az egyensúlyát, meg kellett kapaszkodnia a férfi vállában, aki elkapta és megtartotta a szabad kezével.

– Wally, állj! Lábhoz! Ül! – A férfi, miközben egyik kezével még mindig a lányt tartotta, lecsatolta a pórázt, és a másik karjába kapta a kiskutyát. – Van még mit csiszolnunk a viselkedéseden.

Meena elengedte, és hátralépett.

– Sok szerencsét! – mondta, és hátat fordított nekik.

– Várj! – szólította meg a férfi. – Ha idemész, valahová a közelbe, elkísérhetünk. Ezen a környéken lakom.

– Nem is ismerlek – mondta Meena.

– Sam Vora – mutatkozott be a férfi.

Meena megrázta a telefonját. A kijelző fekete volt, és számítani lehetett rá, hogy már az is marad. Viszont emlékezett a térképre, és tudta, hogy odatalál egyedül is. A lakás egy utcányira volt innen.

– Elboldogulok.

– A társalgás művészete szerint, amikor az egyik ember bemutatkozik, az általában felhívás arra, hogy a másik is ugyanezt tegye – mondta Sam.

Meena halványan elmosolyodott.

– Minden jót, Sam Vora!

Felvette a hátizsákját, és elindult az ellenkező irányba.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License