A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John G. Hemry writing as Jack Campbell: The Lost Fleet: Valiant

Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Tamás Gábor

Szaklektor: Sántha Gergely

Borítófestmény: Stephan Martiniere

Borítótipográfia és tördelés: Ackermann Andrea

Copyright © John G. Hemry writing as Jack Campbell, 2008

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2020

Cover art © Stephan Martiniere

Hungarian Edition © Gabo, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-959-1

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Jack M. Hemrynek (nyugállományú fregattkapitány, USN)

és Iris J. Hemrynek, szüleimnek.

A szó, amit nem mondtam elég gyakran: köszönöm.

S.-nek, mint mindig.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok az ügynökömnek, Joshua Blimesnak, ihletett javaslataiért és segítségéért, a szerkesztőmnek, Anne Sowardsnak támogatásáért és munkájáért, valamint Cameron Duftynak az Ace-nél, segítségéért és közreműködéséért. Köszönöm továbbá Catherine Asarónak, Robert Chase-nek, Simcha Kuritzkynak, Michael LaViolette-nak, Aly Parsonsnak, Bud Sparhawknak és Constance A. Warnernak javaslataikat, hozzászólásaikat és ajánlásaikat. Köszönöm Charles Petitnek az űrbeli harcérintkezéssel kapcsolatos javaslatait.

A USS Spruance (DD-963) emlékezetére: 1973. november 10-én bocsátották vízre, 1975. szeptember 20-án állt szolgálatba, 2005. március 23-án vonták ki a szolgálatból, 2006. december 8-án Virginia Capes közelében hadgyakorlati célpontként elsüllyesztették. Ő volt az első, ő volt a legjobb, rajta tanultam meg keservesen, hogyan működnek a hajók.

A fordító köszönetet mond Sántha Gergőnek a katonai szaknyelv hitelességének ellenőrzésével kapcsolatos segítségéért.

A SZÖVETSÉGI FLOTTA

JOHN GEARY SORHAJÓKAPITÁNY

parancsnok (megbízott)

Az átszervezés szerint, ami közvetlenül Geary sorhajókapitány parancsnoki feladatainak ellátása előtt, a szindikátusi szülőbolygó rendszerében elszenvedett veszteségek után zajlott le.

A félkövérrel szedett nevek művelet során odaveszett hajóegységet jeleznek, utánuk olvasható annak a naprendszernek a neve, ahol az adott egység megsemmisült.

MÁSODIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Büszke

Fékezhetetlen

Dicső

Nagyszerű

HARMADIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Lovag (megsemmisült a Lakotánál)

Orion

Fenséges

Hódító

NEGYEDIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Harcos

Diadal (megsemmisült a Vidhánál)

Bosszú

Megtorlás

ÖTÖDIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Vakmerő

Elszántság

Félelmetes

Haragvó

HETEDIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Fáradhatatlan (megsemmisült a Lakotánál)

Pimasz (megsemmisült a Lakotánál)

Nyakas (megsemmisült a Lakotánál)

NYOLCADIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Tántoríthatatlan

Büntetés

Pompás

Ragyogó

TIZEDIK CSATAHAJÓOSZTÁLY

Kolosszus

Amazon

Spártai

Oltalmazó

ELSŐ FELDERÍTŐ CSATAHAJÓOSZTÁLY

Gőgös (megsemmisült a Kalibánnál)

Példakép

Dacos

ELSŐ CSATACIRKÁLÓ-OSZTÁLY

Merész

Ijesztő

Elszánt

Hírnév (megsemmisült a Lakotánál)

MÁSODIK CSATACIRKÁLÓ-OSZTÁLY

Leviatán

Sárkány

Állhatatos

Vitéz

NEGYEDIK CSATACIRKÁLÓ-OSZTÁLY

Rendíthetetlen

Bátor

Rettentő (megsemmisült az Ilionnál)

Győzedelmes

ÖTÖDIK CSATACIRKÁLÓ-OSZTÁLY

Győzhetetlen (megsemmisült az Ilionnál)

Visszavetés (megsemmisült a szindikátusi szülőrendszerben)

Tomboló

Kérlelhetetlen

HATODIK CSATACIRKÁLÓ-OSZTÁLY

Sarkcsillag (megsemmisült a Vidhánál)

Élharcos (megsemmisült a Vidhánál)

Kiváló

Hihetetlen

HETEDIK CSATACIRKÁLÓ-OSZTÁLY

Rátermett

Fényes

Buzdítás

HARMADIK GYORSREAGÁLÁSÚ FLOTTATÁMOGATÓ-OSZTÁLY

Titán

Boszorkány

Dzsinn

Kobold

HARMINCHÉT MEGMARADT NEHÉZCIRKÁLÓ ÖSSZESEN HÉT OSZTÁLYBAN

Első nehézcirkáló-osztály

Harmadik nehézcirkáló-osztály

Negyedik nehézcirkáló-osztály

Ötödik nehézcirkáló-osztály

Hetedik nehézcirkáló-osztály

Nyolcadik nehézcirkáló-osztály

Tizedik nehézcirkáló-osztály

veszteségek:

Bosszús (megsemmisült a Kalibánnál)

Cuirasse (megsemmisült a Szutránál)

Sisakforgó, Vért, Faltörő és Fellegvár (megsemmisültek a Vidhánál)

Bascinet, Saller (megsemmisültek a Lakotánál)

HATVANKÉT MEGMARADT KÖNNYŰCIRKÁLÓ ÖSSZESEN TÍZ RAJBAN

Első könnyűcirkálóraj

Második könnyűcirkálóraj

Harmadik könnyűcirkálóraj

Ötödik könnyűcirkálóraj

Hatodik könnyűcirkálóraj

Nyolcadik könnyűcirkálóraj

Kilencedik könnyűcirkálóraj

Tizedik könnyűcirkálóraj

Tizenegyedik könnyűcirkálóraj

Tizennegyedik könnyűcirkálóraj

veszteségek:

Serény (megsemmisült a Kalibánnál)

Markolatgomb, Parittya, Bolokés és Bot (megsemmisültek a Vidhánál)

Sarkantyú, Damaszkolt, Kardkosár (megsemmisültek a Lakotánál)

SZÁZNYOLCVANHÁROM MEGMARADT ROMBOLÓ ÖSSZESEN HÚSZ RAJBAN

Első rombolóraj

Második rombolóraj

Harmadik rombolóraj

Negyedik rombolóraj

Hatodik rombolóraj

Hetedik rombolóraj

Kilencedik rombolóraj

Tizedik rombolóraj

Tizenkettedik rombolóraj

Tizennegyedik rombolóraj

Tizenhatodik rombolóraj

Tizenhetedik rombolóraj

Huszadik rombolóraj

Huszonegyedik rombolóraj

Huszonharmadik rombolóraj

Huszonötödik rombolóraj

Huszonhetedik rombolóraj

Huszonnyolcadik rombolóraj

Harmincadik rombolóraj

Harminckettedik rombolóraj

veszteségek:

Tőr és Méreg (megsemmisültek a Kalibánnál)

Anelace, Bicellus és Buzogány (megsemmisültek a Szutránál)

Celt, Akhu, Sarló, Levél, Lövedék, Saru, Kova, Tű, Dobónyíl, Fullánk, Kacsakagyló és Husáng (megsemmisültek a Vidhánál)

Falcata (megsemmisült az Ilionnál)

Pöröly, Prásza, Tulvár, Kszifosz (megsemmisültek a Lakotánál)

MÁSODIK FLOTTA TENGERÉSZGYALOGOS ERŐI

Carabali ezredes (megbízott parancsnok)

1560 tengerészgyalogos a csatacirkálókon és csatahajókon szolgáló különítményekbe szétosztva.

EGY

A Rendíthetetlen csatacirkáló három alfa infernólándzsa-ütegét körülvevő két páncélozott rekeszfal úgy fénylett, mintha új lenne. Az is volt, az eredetiek szétszaggatott maradványait mostanra kivágták, és új lemezeket erősítettek a helyükre. Az ütegnek otthont adó rekesz két másik oldalán nyomokat hagyott az ellenséges tűz, de elég jó állapotban maradtak ahhoz, hogy a helyükön hagyják őket. Maguk az infernólándzsa-vetők is új keletű javítások nyomait viselték magukon: a rögtönzött megoldások soha nem mentek volna át egy flottaszemléző csapat vizsgálatán, csakhogy a legközelebbi ilyen csapat hatalmas távolságra volt onnan, a szövetségi űrben. A mélyen a Szindikátus Világok fennhatósága alatt álló térségben csapdába került szövetségi flotta számára csak az számított, hogy az infernólándzsa-üteg újra készen állt töltött részecskékből álló lövedékeket köpködni az ellenfélre.

John Geary kapitány végigtekintett az infernólándzsa-üteg felsorakozott kezelőszemélyzetén. Az itt szolgáló matrózok fele frissen került az üteghez, a hajó többi hasonló csapatából vezényelték át őket, hogy pótolják a Lakota-rendszerben elszenvedett veszteségeket. Akárcsak az ütegükön, az eredeti személyzet két tagján is meglátszottak a csata nyomai: egyiküknek hajlékony burok fedte a felkarját, a másiknak gyógytapasz záródott a lábára. Sérülten is talpon voltak, hiába kellett volna lehetőséget biztosítani nekik a felépülésre, mielőtt visszatérnek a szolgálati helyükre, csakhogy ezt a fényűzést jelenleg sem a Rendíthetetlen, sem a szövetségi flotta többi hajóegysége nem engedhette meg magának. Hiszen újra küszöbön állt az összecsapás, és a flotta a teljes pusztulás veszélyével nézett szembe.

– Jelentem, ragaszkodtak hozzá, hogy visszatérhessenek a szolgálati helyükre – suttogta láthatóan büszkén Tanya Desjani kapitány. Ez az ő hajója és az ő legénysége volt: keményen és kiválóan harcoltak, éjt nappallá téve dolgoztak, hogy újra működőképessé és harckésszé tegyék az üteget, és most készen álltak újra csatába indulni.

Geary soha nem lesz képes elfeledni, hogy a kijavított sérülések, a matrózok, akik azért hiányoztak innen, mert a testük temetésre várt, mind az ő döntéseinek következményei.

Ezek a matrózok most mégis magabiztosságot, büszkeséget, eltökéltséget és Black Jack Gearybe, a Szövetség mondabeli hősébe vetett, zavarba ejtő hitüket tükröző tekintettel figyelték. Még mindig készen álltak követni őt. Teljesítették a parancsait, hogy visszatérjenek, egyenesen arra a helyre, ahol ez a flotta számos elpusztult egységet hagyott hátra.

– Nagyszerű egy munka – jelentette ki, és igyekezett csak a megfelelő mennyiségű érzelmet vegyíteni a hangjába. Tudta jól, hogy egyszerre kell aggodalmat és ámulatot közvetítenie, miközben nem tűnhet hajszoltnak. – Soha nem szolgáltam jobb legénységgel, sem olyannal, amelyik ennél keményebben harcolt.

Ez is igaz. Mielőtt kimentették az egy évszázadon át tartó hibernált alvásból, és a Rendíthetetlen fedélzetére hozták, harci tapasztalatai egyetlen, reménytelen csatában kimerültek. Most egy egész flottára való hajó és matróz túlélése múlt rajta, a Szövetség sorsáról már nem is beszélve.

És talán még az emberiségé is.

De csak semmi kényszer.

Geary az infernólándzsa-üteg személyzetére mosolygott.

– Hat óra múlva visszatérünk a Lakota-rendszerbe, és akkor kapnak majd valamit, amire lőhetnek. – A matrózok ádázul vigyorogtak rá. – Addig is pihenjenek egy keveset. Desjani kapitány asszony!

A nő biccentett felé.

– Személyzet, pihenj! – vezényelt a személyzetnek. – A következő négy órára mentesülnek a szolgálat alól, és teljes fejadagot kapnak.

A matrózok erre újra mosolyogtak. Fogyófélben volt az élelemkészlet, ezért csökkenteni kellett a fejadagokat, hogy a rendelkezésre álló készlet minél hosszabb ideig kitartson.

– A szindikátusiak megbánják, hogy visszatértünk a Lakotára – fogadkozott Geary.

– Lelépni – tette hozzá Desjani, aztán elindult Geary után. – Nem hittem volna, hogy időre harckésszé tudjuk tenni a három alfát – vallotta be. – Tényleg nagyszerű munkát végeztek.

– Remek kapitányuk van – jegyezte meg a férfi, és Desjani láthatóan meghökkent a dicséret hallatán, pedig jóval több csatában vett részt már, mint Geary. – Mi a helyzet egyébként a Rendíthetetlennel? – Megnézhette volna az adatokat a flotta készültségi rendszerében is, de jobban szeretett tiszttel vagy matrózzal beszélgetni az efféle dolgokról.

– Jelentem, az összes infernólándzsa működik, a nullmezővető működik, az összes harcászati rendszer megfelelően működik, a hajótestnek összes, a Lakotában szerzett sérülését kijavítottuk, vagy lezártuk, amíg nem tudunk foglalkozni velük – sorolta azonnal a kapitány. – A manőverezőképességünk is teljes.

– Mi a helyzet a fogyó fegyverzeti anyagokkal?

Desjani elfintorodott.

– Lidércrakétánk nincs, huszonhárom adag kartács, öt akna maradt, az üzemanyagcella-tartalék ötvenegy százalék.

A hajók üzemanyagcella-tartalékának soha nem lett volna szabad hetven százalék alá csökkennie, hogy mindig rendelkezésre álljon megfelelő biztonsági tartalék. Sajnálatos módon a flottában minden második hajónak nagyjából ugyanakkora volt a tartaléka, mint a Rendíthetetlennek, és Geary nem tudta, mikor lesz lehetősége bármelyiket is visszahozni hetven százalékra, még ha sikerül is újra kiverekedniük magukat a Lakotáról.

Desjani magabiztosan bólintott, mint aki belelát a gondolataiba.

– Jelentem, a flottatámogatók itt vannak velünk, hogy új fogyó fegyverzeti anyagokat állítsanak elő.

– A flottatámogatóegységek olyan gyors ütemben készítik a fegyverzeti anyagokat és a javításokhoz szükséges elemeket, ahogy csak tudják. Már megint szinte teljesen kifogytak a nyersanyagokból – emlékeztette a férfi.

– A Lakotán lesz majd – mosolygott rá Desjani. – Kapitány úr nem tud kudarcot vallani.

Egy pillanatra elhallgatott, aztán tisztelgett.

– Ellenőriznem kell még néhány dolgot, mielőtt a Lakotára érünk. Kérek engedélyt, kapitány úr.

Akarata ellenére visszamosolygott a nőre, pedig Desjani belé vetett bizalma, amelyen a flotta oly sok másik tagjával osztozott, kihozta a sodrából. Meggyőződésük volt, hogy maguk az élő csillagok küldték őt a Szövetség megmentésére, amikor csodával határos módon ráleltek hibernált, de még életben lévő testére, épp időben, hogy nyakába akasszák a mélyen az ellenséges területen ragadt flotta parancsnoki felelősségét. A nagy Black Jack Geary, a példás szövetségi tiszt, a mítoszokba illő hős történetén nőttek föl. Úgy tűnt, egyelőre nem rendítette meg őket a tény, hogy Geary nem azonos ezzel a mondabeli alakkal. Azonban Desjani épp elégszer látta már a saját szemével, hogy tudja, Geary nem monda, ezzel együtt még mindig hitt benne. Mivel nagyra tartotta a nő véleményét, ez igencsak biztató volt.

Különösen akkor, ha összehasonlította azokkal a tisztekkel, akik még mindig csalónak, esetleg egy valamikor nagyszerű hős kiüresedett héjának tartották. Ez a csoport azóta dolgozott a parancsnoki tekintélye aláásásán, hogy igencsak vonakodva átvette a flotta irányítását, miután a szindikátusiak végeztek Bloch admirálissal. Nem akarta ezt a parancsnoki megbízatást, hiszen még mindig kába volt a döbbenettől, hogy mindazok az emberek és helyek, amelyeket ismert, mostanra egy évszázadnyira elmaradtak mögötte a múltban. Ám ami Gearyt illeti, nem volt más választása, mint átvenni a parancsokságot, hiszen a kinevezése rendfokozatba szintén úgy száz évvel korábban történt, így a flottában messze a legrégibb flottakapitánynak számított.

Viszonozta Desjani tisztelgését.

– Menjen csak. Egy hajó kapitánya sohasem végez. Néhány óra múlva találkozunk a hídon.

Ez alkalommal a nő vigyora még ádázabb volt, hiszen arra számított, csatába mennek a Szindikátus Világok erőivel.

– Fogalmuk sem lesz arról, mi csap le rájuk – fogadkozott, ahogy elindult a folyosón.

Vagy épp nekünk nem, merült föl akaratlanul is Gearyben. Eszelős döntés volt a csapdából éppen csak kimenekült flottát visszafordítani, hogy rohamozza meg pontosan ugyanazt az ellenséges naprendszert, amelyikben épp csak hajszálnyival sikerült elkerülnie a pusztulást. Ám a Rendíthetetlen tisztjei és matrózai ujjongva fogadták a parancsot, és kétsége nem volt afelől, hogy a többi hajón sem volt másként. Még mindig számos dolog akadt, amit nem sikerült teljesen megértenie ezeket a matrózokat illetően, akik az övétől egy évszázadnyi távolságban lévő Szövetséget szolgáltak, de annyit tudott, hogy ördögi módon képesek harcolni, és így is tesznek majd. Ha a halál elkerülhetetlen, hát úgy akartak meghalni, hogy szembeszállnak az ellenséggel, nem pedig úgy, hogy menekülnek előle.

Nem mintha a többségük a halálra készült volna, mert a többségük benne bízott: hogy épségben hazavezeti őket, és közben megmenti a Szövetséget is.

Az elődök segéljenek!

Victoria Rione, a Callas Köztársaság társelnöke, a szövetségi szenátus tagja a fülkéjében várta. Amikor megpillantotta, Geary megdermedt. Amióta a nő néhány éjszakát eltöltött itt, bármikor bejuthatott ebbe a helyiségbe, de miután a férfi visszarendelte a flottát a Lakotára, Rione jobbára kerülte.

– Minek köszönhetem a megtiszteltetést? – kérdezte.

Rione vállat vont.

– Öt és fél óra múlva visszaérünk a Lakotába. Talán ez az utolsó alkalom, hogy beszéljünk egymással, hiszen nem sokkal azután talán megsemmisül a flotta.

– Nem hiszem, hogy ez a megfelelő módja lelket önteni belém a csata előtt – jegyezte meg Geary, ahogy helyet foglalt vele szemben.

– Ez őrültség – ingatta a fejét a nő. – Amikor visszafordítottad a flottát, hogy visszatérjen a Lakotára, nem hittem a fülemnek, aztán körülöttem mindenki ujjongani kezdett. Sem őket, sem téged nem értelek. Miért örülnek a tisztek és a legénységi állomány?

Értette, miről beszél Rione. A flottában fogytán voltak az üzemanyagcellák, kifejezetten kevés volt a fogyó fegyverzeti anyag, a Lakotában lezajlott csata és a szindikátusi erőkkel vívott korábbi összecsapások rengeteg sérülést okoztak, az alakzat felbomlott a Lakotában végrehajtott gyors elszakadás során, amit csak súlyosbított a sietős irányváltás vissza, az ellenséges naprendszerbe. Józan ésszel szemlélve a dolgokat esztelenségnek tűnt újra támadni, ám az Ixionon egy pillanat alatt világos lett előtte, hogy ez a megfelelő lépés, ha lendületet akar adni a flottájának. A döntést csak megkönnyítette a tény, hogy akár védelemre rendezkedett volna be az Ixionon, akár átszaladt volna a naprendszeren, csak garantálta volna a pusztulásukat.

– Nehéz ezt elmagyarázni. Bíznak bennem, és bíznak magukban.

– De hát rohannak vissza harcolni egy olyan helyre, ahonnan alig sikerült elmenekülniük! Miért örülnek ennek? Ez teljességgel érthetetlen.

Geary a homlokát ráncolva igyekezett szavakba önteni azt, amit zsigeri szinten tudott.

– A flottában mindenki tisztában van azzal, hogy a halállal néz szembe. Tudják, parancsra egyenesen rá kell rontaniuk valakire, aki minden tőle telhetőt megtesz, hogy megölje őket, és ők is igyekeznek majd végezni vele. Lehet, hogy nincs értelme örülni annak, hogy visszatérnek harcolni a Lakotára, de ugyan minek van egyáltalán értelme mindabból, amire készülnek? Ez az egész arról szól, hogy készen állnak cselekedni, tovább és erősebben lesújtani a másiknál, és hinni, hogy ez számít. Hisznek abban, hogy a szindikátusiak legyőzése kulcsfontosságú saját otthonuk védelmében, hisznek abban, hogy kötelességük megvédeni ezeket az otthonokat, és készek harc közben az életüket adni mindezért. Hogy miért? Csak.

Rione nagyot sóhajtott.

– Én csak egy politikus vagyok. Mi utasítjuk a harcosainkat, menjenek küzdeni. Értem, miért harcolnak, de nem tudom felfogni, miért örülnek ennek a lépésnek.

– Nem mondhatom, hogy én magam értem. Egyszerűen így van.

– Ujjongtak a parancsok hallatán, és mert tőled eredtek, engedelmeskedtek – tette hozzá a nő. – Miért küzdenek ezek a harcosok, John Geary? A hazajutás esélyéért? A Szövetség védelmében? Vagy érted?

A férfi nem tudta elnyomni a feltörő halk nevetést.

– Az elsőért és a másodikért, ami valójában ugyanaz, hiszen a Szövetségnek szüksége van a flotta fennmaradására. Talán egy kicsit a harmadikért is.

– Egy kicsit? – horkant megvetően Rione. – Ezt épp az az ember mondja, akinek felajánlották a diktátori posztot? Ha túléljük a visszautat a Lakotára, Badaya sorhajókapitány és a hozzá hasonlóak újra megkeresnek ezzel az ajánlattal.

– És én újra visszautasítom. Emlékezz rá, egész úton az Ixion felé menet amiatt aggódtunk, hogy mihelyst elérjük a naprendszert, leváltanak a flottaparancsnoki beosztásból. A mostani legalább jobb aggódnivaló.

– Ne hidd, hogy ellenségeid a flottabeli főtisztek között felhagynak az áskálódással, csak mert tettél valamit, amitől a flotta nagyja üdvrivalgásban tört ki!

Rione beütött néhány utasítást, mire a kabin büszkeségének számító asztal fölött megjelent a Lakota-naprendszer képe. A kijelzőre dermedve látszott, milyen helyzetet foglaltak el a szindikátusi hadihajók abban a pillanatban, amikor a szövetségi flotta elugrott. Rengeteg szindikátusi egység, jelentős számbeli fölény az elnyűtt szövetségi flottával szemben.

– Azt mondtad, ha megpróbáltunk volna keresztülrohanni az Ixionon, nem éltük volna túl. Rendben. Miért lesz más a helyzet, ha újra a Lakotához érünk?

Geary a kijelzőre mutatott.

– Többek között azért, mert ha megpróbáltunk volna keresztülrohanni az Ixion-naprendszeren, a nyomunkban lévő szindikátusiak néhány órán belül megjelentek volna mögöttünk. Öt és fél napunk volt az ugrótérben kijavítani a lakotai összecsapásokban keletkezett károkat, de ennyi nem volt elég. Azzal, hogy megfordultunk és visszaugrottunk a Lakotához, újabb öt és fél napot nyertünk, hogy a sérült hajóinkon kijavíthassák a károkat. Az ugrótérben csak korlátozottan hajthatunk végre javításokat, és nem kaphatok friss helyzetjelentéseket a többi hajóról, amíg nem lépünk ismét a rendes térbe, azonban minden hajó parancsot kapott, hogy elsődlegesen a meghajtási moduljaikat hozzák ismét üzemképes állapotba. Amint kilépünk a Lakotánál a közönséges űrbe, legalább gyorsabban leszünk képesek menekülni. A hajókon zajló többi javításról, a fegyverrendszerek, a páncélzat és a többi sérült rendszer jelenleg zajló helyrehozataláról nem is beszélve. Mire a Lakotához érünk, az egységeinknek tizenegy napjuk lesz kijavítani az előző összeütközés során elszenvedett sérüléseket.

– Ezt értem, de változatlanul hiányzik majd a további ellátmány, és mélyen az ellenséges területen belül leszünk. – Rione a fejét ingatta. – Nyilvánvalóan nem lesz dolgunk ugyanolyan létszámú szindikátusi erővel, mint amikor elhagytuk ezt a rendszert. Nagy flottát kellett utánunk küldeniük. De néhány szindikátusi hadihajó biztosan ott tartózkodik majd, és azok, amelyek utánunk eredtek, bizonyára megfordultak, amint rájöttek, hogy visszafordultunk és visszaugrottunk. Azok a hajók csupán néhány órányival járnak mögöttünk.

– Abból a feltételezésből kellett kiindulniuk, hogy az ixioni ugróponton túl lesben állva várjuk őket – mutatott rá Geary. – Ezért legalább néhány órát a saját alakzatuk rendezésével kellett tölteniük, mielőtt utánunk ugrottak. Minden bizonnyal nálunk jóval nagyobb sebességgel bukkantak elő az Ixionnál, ami azt jelenti, hogy lassabban fordulnak vissza, és mivel azt is feltételezniük kell, hogy a Lakotánál rajtuk ütünk, meg kellett tartaniuk az alakzatukat, ami megint csak tovább tart nekik, mint nekünk, akik minden hajót helyben fordítottunk meg. Elég három óra a nyomunkban lévő erők érkezéséig, és talán sikerrel járunk. Ha pedig hat óra előnyt nyerünk, jó eséllyel eljuttatjuk a flottát egy másik ugrópontig, és biztonságban elhagyhatjuk a Lakotát.

– Attól még mindig a nyakunkban lihegnek majd, és még mindig kevés lesz az utánpótlásunk.

– Nagyobb sebességgel hajtottak és többet is manővereztek nálunk. Ha nem állnak meg újratölteni a saját üzemanyagcelláikat és fegyverzeti anyagukat, ők is bajban lesznek. És ha kapunk egy szusszanásnyi időt a rendes űrben, az ellátó egységeink szétoszthatják a hadihajóink között az elmúlt tizenegy napban előállított üzemanyagcellákat és fogyóanyagot. Az segítséget jelent. De nem kell emlékeztetned arra, hogy kifogyófélben van minden. A Rendíthetetlennek is alig ötvenszázaléknyi üzemanyagcellája maradt.

– Ezt csináltátok Desjani kapitányoddal? Ellenőriztétek az üzemanyagcellák helyzetét?

Geary a homlokát ráncolta: Rione honnan tudta, hogy Desjanival töltötte az időt?

– Nem az én Desjani kapitányom. Az egyik infernólándzsa-üteget szemléztük.

– Milyen romantikus.

– Állj le, Victoria! Épp elég, hogy a flottán belüli ellenfeleim olyan szóbeszédeket terjesztenek, amelyek szerint közöm van Desjanihoz. Nem kell, hogy még te is ezeket szajkózd!

Most a nőn volt a homlokráncolás sora.

– Nem szajkózok semmit. Nem akarom aláásni a flottaparancsnoki tekintélyedet. De ha továbbra is egy olyan tiszttel mutatkozol, akivel a szóbeszédek összekapcsolnak…

– Kerülnöm kellene a zászlóshajóm kapitányát?

– Nem akarod elkerülni, John Geary kapitány. – Rione felkelt. – De a viszonyotok rád tartozik, ha megbocsátasz a kifejezésért.

– Victoria, épp csatára készülök, tényleg nincs szükségem ehhez hasonló figyelemelterelésre.

– Elnézést kérek. – Képtelen volt megállapítani, a nő valóban sajnálta-e. – Remélem, a kétségbeesett stratégiád beválik. Amióta megkaptad a parancsnokságot a flotta fölött, véletlenszerűen váltogatsz az óvatos lépések és vad, kockázatos húzások között, amivel idáig sikerült megtévesztened a szindikátusiakat. Ez talán most is beválik. Öt óra múlva találkozunk a hídon.

Geary figyelte, ahogy kimegy, aztán hátradőlt, és azon merengett, mi járhat most Rione fejében. Azon kívül, hogy időről időre szeretők voltak – és a mostani időszakban éppen nem számítottak annak –, a nő felbecsülhetetlenül értékes tanácsadó volt, mivel soha nem habozott kimondani, amit gondolt. De őrizgetett titkokat. Geary egyetlen dologban volt biztos: megingathatatlanul hűséges a Szövetséghez.

A szindikátusiak egy évszázaddal korábban váratlan támadásokat indítottak a Szövetség ellen, és ezzel kezdetét vette a háború, amelyet egyik fél sem tudott megnyerni. A Szövetség túlságosan is nagy volt, túlságosan is sok erőforrással rendelkezett, azonban ugyanez volt érvényes a Szindikátus Világokra is. Egy évszázados patthelyzet, egy évszázados elkeseredett háborúság, mindkét oldalon számolatlan mennyiségű halottal. Egy évszázad, amelynek során a szövetségi fiatalokat arra oktatták, hogy tiszteljék és imádják John Geary, „Black Jack” alakját és utolsó csatáját a Grendel-rendszerben. Egy évszázad, amelynek során mindenki, akit egykor ismert, meghalt, és az összes hely, amelyet ismert, megváltozott. Beleértve a flottát is. Nemcsak jobb fegyverek állnak rendelkezésre és hasonlók, de a százévnyi kegyetlenkedés a szindikátusiak és a szövetségiek között számára felismerhetetlenné változtatta a népét.

Ő is megváltozott, amióta kénytelen volt elfogadni a parancsnoki beosztást, amikor az egész flotta a teljes pusztulás peremén táncolt. De legalább emlékeztette azoknak az embereknek a leszármazottait, akiket egykor ismert, mi is a valódi becsület, miféle elvekért kellene kiállnia a Szövetségnek. Egyáltalán nem állt készen arra, hogy egy ekkora flottát irányítson, nem is beszélve arról, hogy az tele volt olyan tisztekkel és matrózokkal, akik egészen másként gondolkodtak, mint ő, azonban együtt sikerült egészen idáig eljutniuk a hazavezető úton. Ez persze a többiek otthonát jelentette: az ő otthona felismerhetetlenné válhatott az idők során. De megfogadta, hogy hazajuttat mindenkit, a kötelessége volt megtenni, úgyhogy elvégzi ezt a feladatot, ha belegebed is.

Tekintete megpihent a Lakota-rendszer képén. Milyen sok szindikátusi hadihajó! Csakhogy az ellenség is károkat szenvedett a legutóbbi összecsapásuk során. Lehetetlen volt megállapítani, pontosan mekkorákat, mivel az utolsó órák csaták sűrű egymásutánjaként teltek el: hajigálták kifelé a törmeléket és a szemetet, hogy megzavarják az érzékelőket. Még azt sem tudhatta, a szövetségi csatahajók, a Nyakas, a Pimasz és a Fáradhatatlan milyen veszteségeket okoztak életük utolsó pillanataiban, amikor feltartóztatták a szindikátusiakat, amíg a flotta többi része elmenekült.

Mennyire vette biztosra a szindikátusi parancsnok, hogy ez alkalommal a szövetségi flotta valóban vereséget szenvedett, és most csak vakon menekül? Hány szindikátusi egység követte a szövetségieket az Ixionhoz, és hányat hagytak hátra arra a valószínűtlen (esetleg, nézőponttól függően, őrült) eshetőségre, ha a szövetségi hadihajók gyorsan visszatérnek a Lakotára? Ezeket a kérdéseket csakis úgy lehetett megválaszolni, ha flottája fejét bedugja az oroszlán szájába, hogy a saját szemükkel győződhessenek meg a fenevad agyarainak állapotáról.

Újra vetett egy pillantást az órára: négy és fél óra múlva megtudják.

A Rendíthetetlen hídja kényelmesen ismerős lett azóta, hogy Bloch admirális halála után először megfordult itt. Nem az elrendezése, amely mostanra természetesnek tűnt, hanem a berendezések, amelyek a szükségnek a forma fölött aratott győzelme nyomán egyszerre voltak fejlettebbek és megjelenésükben kidolgozatlanabbak. Egy évszázaddal korábban, Geary legutóbbi hajóján minden sima és tiszta vonalú volt, még ügyeltek a megjelenésre. Ám azt a hajót azzal a számvetéssel tervezték és építették, hogy évtizedekig szolgálatban lesz, olyan időszakra szánták, amelyben viszonylag kevés hadihajó akadt egy harctéri érintkezésektől mentes flottában. Ugyanakkor a Rendíthetetlenen sietősen, az egyre borzalmasabb veszteségek pótlására megépített hadihajók nemzedékeit tükrözte, amikor a várt időtartam legjobb esetben is néhány év lehetett. A sorjás peremek, cakkos forrasztások, egyenetlen felszínek elfogadhatók egy olyan hajón, amely akár az első összecsapása során odaveszhet, hogy aztán gyorsan kicseréljék egy másikkal, amelyik ugyanezt a nevet viseli. Geary még mindig nem szokta meg az eldolgozatlan vonalakból kiolvasható, a csúf tapasztalatokból született gondolkodást, ami feláldozható hajóegységekkel számolt.

Feláldozható hajók és feláldozható legénységek. Rengeteg harcászati ismeret veszett el egy évszázad alatt a kiképzett személyzet halálával, akik még azelőtt elhunytak, hogy átadhatták volna tudásukat és tapasztalataikat a matrózok új nemzedékének. A csaták lövöldözőversenyekké korcsosultak frontális rohamokkal és iszonytató veszteségekkel. Sokkal egyszerűbb volt elfogadni az élek eldolgozatlanságát a hajón, mint azt a fajta harctéri veszteséget, amelyet megszokottnak tartottak ebben a flottában.

Csakhogy Geary a szindikátusi szülőbolygótól egészen idáig életben tartotta a Rendíthetetlent és legénységét, megismerkedett velük, hogy végül a rég halottakra utaló fájó emlékeztető helyett kényelmet és vigaszt jelentettek számára. Megismerte és már nevükön szólította az ügyeleteseket – az amatőröket, akiket segített életben tartani addig, amíg elég tapasztalatot szereztek. A Rendíthetetlen legénysége jobbára a Kosatkáról érkezett – Geary egy alkalommal járt ezen a bolygón, de annak valóban száz éve is volt már. Egyedül volt ebben a jövőben, és mostanra őket tekintette annak a családnak, amely részben pótolta mindazt, amit elveszített.

Desjani kapitány köszönésképpen rámosolygott Gearyre, aki határozott léptekkel végigment a hídon, és belevetette magát a kapitány asszony parancsnoki széke szomszédságában elhelyezett flottaparancsnoki ülésbe. Kezdetben megrémítette a nő vérszomja, és hogy hajlandó volt Geary számára hátborzongatónak tetsző harcászati eljárásokat alkalmazni. Időközben megértette a viselkedése mögött rejlő okokat, a nő pedig meghallgatta, és elfogadta az elődei hitéhez közelebb álló gondolatokat. Ezenkívül, az ősök a tanúi, Desjani rátermett kapitány volt, és ügyesen kezelte harc közben a hajóját. Mostanra a nő jelenléte tagadhatatlanul a nyugalom legfőbb forrása volt a hídon.

– Készen állunk, Geary kapitány – jelentette.

– Ebben egy pillanatig se kételkedtem.

Igyekezett higgadtan lélegezni, magabiztosnak tűnni és határozottan beszélni. Noha rettegett attól, mi várhat a flottára, amikor elhagyja a lakotai ugrópontot, tudta, hogy egyfolytában figyelik a tisztek és matrózok, akik magabiztossága azon múlik, mit látnak az arcán tükröződni.

– Öt perc múlva kilépünk – közölte a műveleti ügyeletes.

Desjani nemcsak hogy nyugodtnak és magabiztosnak tűnt, hanem mintha valóban így érzett volna. Igaz, a kapitány asszony mindig higgadtabban viselkedett, valahányszor harcra és szindikátusiak szétlövésére nyílt kilátása. Most Gearyre nézett, és vértelen ajakkal elmosolyodott.

– Akad néhány bajtársunk ebben a naprendszerben, akiket megbosszulhatunk.

– Igaz – bólintott a férfi, és közben az járt a fejében, vajon Mosko kapitány túlélte-e csatahajója, a Nyakas pusztulását. Aligha, és Mosko csak egy volt a számos szövetségi matróz közül, akik talán még élnek és foglyul estek a Lakotánál. A négy csatahajó és a csatacirkáló mellett két nehézcirkálót, három könnyűcirkálót és négy rombolót vesztettek el a szindikátusiakkal vívott csatában.

Talán lehetőségünk adódik legalább egy részüket kiszabadítani. A szindikátusiaknak semmi okuk nincsen igyekezni, hogy elszállítsák a foglyokat, ezért talán akad még, aki olyan helyen található, ahol elérhetjük.

Kinyílt a hídra vezető rekeszajtó, és ahogy hátrapillantott, Rionét látta, amint elfoglalja hátul a megfigyelői széket. A nő elkapta a tekintetét, és hűvös arckifejezéssel biccentett felé, majd hátradőlt, hogy a saját kijelzőjét figyelje. Desjanit láthatóan lekötötték saját feladatai, ezért nem fordult oda köszönteni a társelnök asszonyt, akinek ez fel sem tűnt.

– Jelentem, még két perc a kilépésig.

A kapitány asszony ismét Geary felé fordult.

– Sorhajókapitány úr, mond beszédet a legénységnek?

Mit tegyen?

– Igen.

Kis szünetet tartott, hogy összeszedje a gondolatait. Mióta ő irányította a flottát, túlságosan is sok tapasztalatot szerzett csata előtti beszédek terén. Bekapcsolta a belső híradócsatornát, és minden erejével azon volt, hogy lelkesen csengjen a hangja.

– A Rendíthetetlen legénységi állományának és tisztikarának tagjai! Katonák! Ismételten megtiszteltetés számomra, hogy ezt a flottát és ezt a hajót irányíthatom csatába. Számításaink szerint az ugrótérből kilépve haladéktalanul védelemre berendezkedett szindikátusi erőkkel találkozunk. Meg fogják bánni, amiért összeakaszkodtak velünk, és nem hagyjuk el a Lakotát anélkül, hogy megbosszulnánk ott odaveszett bajtársainkat. Elődeink dicsőségére, előre!

A zárómondat nyomában újabb bejelentés érkezett.

– Még harminc másodperc a kilépésig.

– Minden harci rendszer működik – zengett a hídon Desjani hangja. – Pajzsokat maximális teljesítményre tölts! Harcérintkezésre készülj!

– Kilépés.

Az ugrótér szürke üressége egyetlen másodperc alatt eltűnt, helyét a normál űr csillagokkal teli sötétje vette át. A szindikátusi aknamező természetesen még mindig ott volt, azonban a Rendíthetetlen és a többi szövetségi hajóegység az ugrópontot elhagyva már kanyarodott is élesen fölfelé, hogy kikerüljék a csapdát. Geary gondterhelten meredt a kijelzőre, és fohászkodott, hogy a szindikátusiak időközben nem telepítettek újabb aknákat az ugrópont köré.

A naprendszert mutató kijelző egészen eddig kifagyott képet mutatott, azt, ami akkor volt érvényes a naprendszerben, amikor a flotta kevesebb mint két héttel korábban elugrott onnan: az ellenséges hajóegységek helyzeténél minden esetben „utolsó ismert helyzet” jelzés állt, ami valójában azt jelentette, „ezen az egy helyen kívül bárhol máshol lehet”. Most a frissítések gyors egymásutánja során eltűntek a régi hajójelek, ahogy a flotta érzékelői letapogatták a környezetet, és beazonosították a naprendszerben található objektumokat.

Geary hunyorogva igyekezett átlátni az összképet. Közvetlenül a kilépőpontnál nem maradt egyetlen védelmet szolgáló egység sem, ám úgy festett, a naprendszerben szerteszét mindenütt akadtak szindikátusi hajók. Méghozzá rengeteg. A gyomra egy pillanatra összeszorult, amikor meglátta, pontosan mennyi ellenséges hadihajó tartózkodik még mindig a Lakota-rendszerben. Tényleg sikerült visszaugrania a számbeli fölényben lévő ellenséges erő kellős közepébe?

Aztán figyelme az azonosítási adatok és a harckészültségi értékelések felé fordult, és egészen másféle kép tárult a szeme elé. Az ugróponttól tíz fénypercnyire elhelyezkedő szindikátusi hajóegységek sokasága jobbára javítóhajókból állt, az itt található hadihajók mind jelentős károkat szenvedtek, az értékelések szerint számos rendszerük működésképtelen volt, amíg javítás alatt álltak. Az egész alakzat – lapított gömb – alig kétszázadnyi fénysebességgel kullogott a rendszer belső része irányába.

A második legnagyobb csoport – az ugróponttól közel harminc fénypercnyire – teljesen üzemképes és kissé sérült hadihajók keverékéből állt össze, azonban csupán négy csatahajó és két csatacirkáló volt közöttük.

A kilépőpont és a lakott világ között a Lakota-naprendszerben mindenütt további szindikátusi hajók voltak. Kevésbé súlyos sérüléseket szenvedett, de attól még megtépázott hadihajók vánszorogtak a bolygó körüli pályán található dokkok felé, teherhajók vittek utánpótlást, polgári egységek jöttek-mentek a bolygók között. Többtucatnyi könnyű célpont, amelyeket túlságosan kevesen őriztek, így a szövetségi flotta az összeset elkaphatja, amelyik csak elérhető távolságban van tőle.

Desjaninak az örömtől egy pillanatra elakadt a lélegzete.

– Sorhajókapitány úr! Ez fájni fog nekik.

– Nagyon úgy fest.

A saját alakzata teljesen összekuszálódott, de most nem fordíthatott időt arra, hogy elrendezze a hajókat. Előnyben volt a szindikátusi főerőhöz képest, amelyik utánuk ment az Ixionra, azonban előbb-utóbb az is visszatér ezen az ugróponton át, és nem akarta, hogy a sérült szindikátusi hadihajók meg az a sok tehetetlen javítóegység addig elinaljon.

Mintha a gondolatait olvasná, Desjani az ellenség javítóhajóira mutatott.

– Az első értékelések szerint alaposan meg vannak rakva. Még ha el is szakadnak azoktól a hajóktól, amelyeken eddig dolgoztak, akkor sem lesznek képesek gyorsan menekülni.

– Kár, hogy a mi támogatóegységeink gyorsabbak, merthogy nincsenek megrakva – jegyezte meg Geary, aztán összenézett a kapitány asszonnyal, ahogy láthatóan ugyanaz az ötletük támadt. – Van esély arra, hogy sértetlenül elfogjuk azokat a szindikátusi javítóhajókat? Az elkészített tartalék alkatrészeiket nem tudjuk használni, de ha van a fedélzetükön nyersanyagkészlet, átszállíthatjuk a mi támogatóegységeinkre.

Desjani gondolkodás közben a tarkóját masszírozta.

– Azt gondolnám, amikor elhagyják a hajót, túltöltik a reaktormagot. Nicodeom fregatthadnagy – szólította meg az egyik ügyeletest –, maga mérnök. Amikor harcérintkezésbe lépünk, felrobbantják a szerelőhajóikat?

A hadnagy egy pillanatig homlokát ráncolva meredt a képernyőjére.

– Jelentem, a hajó reaktormagjának túltöltésével akkor szokták felrobbantani a hajót, amikor kicsi a valószínűsége, hogy helyreállítható. Lehet a saját egységünk bármennyire sérült, az ellenőrzésünk alatt álló naprendszerekben nem robbantjuk föl a saját hajóinkat. Amennyire tudom, a szindikátusiak ugyanezt az eljárásrendet követik.

– És ez egy szindikátusi naprendszer! – fordult lelkesen Geary felé Desjani. – Amikor kilőjük, elhagyják a hajót, de nem teszik tönkre. Tisztában vannak azzal, hogy nem maradhatunk ebben a rendszerben, ezért a céljuk, hogy a távozásunk után az egységek javíthatóak legyenek, és nem tudják, hogy mi ki akarjuk fosztani őket. Csak arra kell ügyelnünk, hogy amíg nincs a kezünkben annyi, amennyit szeretnénk, ne jöjjenek rá, hogy sértetlenül szerzünk javítóegységeket.

– Rendben.

A férfi igyekezett nyugalmat erőltetni magára. Az egész túlságosan is szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen, de még így sem lesz egyszerű kivitelezni.

– A rombolók és a könnyűcirkálók többségét az önállóan haladó, sérült szindikátusi hadihajók nyomába küldhetjük, a csatahajóink és csatacirkálóink célpontjai pedig a javítóhajók és a mellettük lévő szétlőtt hadihajók lesznek. A sérült szindikátusi egységek egy része jelentős tűzerővel fogadhat, ha sikerül még azelőtt visszaállítaniuk a harci rendszereiket, mielőtt odaérünk. Viszont le kell csapnunk arra a működőképes szindikátusi flottillára is, amelyik harmincpercnyire van, méghozzá nagy erővel, nehogy… – Valami végre elérte, hogy tudomást vegyen róla. – Nincs semmi a hiperhálókapunál. A szindikátusiak elvonták a harcköteléküket onnan.

Desjani levegő után kapott.

– Nem tudjuk…? Nem, nem érünk oda a kapuhoz a kötelékük előtt. Még nem láttak meg – és addig nem is veszik észre a flottát, amíg az érkezése fénye nem jut el hozzájuk, körülbelül huszonhat perc múlva –, de még így is túl nagy lesz az előnyük.

– Attól tartok – bólintott Geary. Az ellenség hiperhálókapuja rendes körülmények között föl sem merülne a lehetőségek között, mivel lehetetlen lenne használni, azonban a Rendíthetetlen fedélzetén volt egy szindikátusi hiperhálókulcs, amelyet az állítólagos szindikátusi áruló adott át nekik, akinek a segítségével ellenségeik mélyen az ellenséges űrbe, a szindikátusi anyarendszerben várakozó csapdába csalogatták a szövetséges flottát. Az ellenfelük tisztában volt azzal, hogy nem engedheti haza a flottát a kulccsal, és már bizonyította, hogy még saját hiperhálókapuit is készen áll megsemmisíteni, mielőtt a szövetségiek használhatnák.

Ez nemcsak csalódást jelentett, hanem óriási veszélyt is rejtett magában.

– Megkockáztathatnánk – érvelt Desjani. – Ha nem sikerül megállítanunk őket, mielőtt megsemmisítik a kaput, akkor megbirkózunk vele. A pajzsaink a Sancere-nál bírták az összeomló kapu energiakisülését.

Geary a fejét ingatta.

– Nóva, kapitány asszony – suttogta halkan, hogy csak a nő hallja. Desjani elfintorodott, és bólintott. A rendelkezésükre álló legjobb kiértékelés szerint az összeomló hiperhálókapuból felszabaduló energia mértéke a gyakorlatilag nullától egészen addig terjedhet, ami felér egy nóvával, azaz egy felrobbanó csillaggal. Azt egyetlen hajó sem képes túlélni, egyetlen hajó sem képes elmenekülni előle.

– Nem, a kapu nem kivitelezhető cél.

Eddig még sem Desjaninak, sem a többi hajó parancsnokának nem mondta el, hogy előfordulhat, hogy amint a szövetségi flotta a szindikátusi hiperhálóba lép, megváltozik az úti célja. Ezt meg kell tennie. Néhány tisztjének, többek között Desjaninak is tudnia kell arról, hogy a szindikátusiak mellett van más ellenfelük is, amelyik most is műveleteket hajt végre ellenük.

– Sok a feladat és kevés az időnk, mielőtt ideér Ixionból az üldözésünkre indult kötelék. A szétlőtt hajókból és támogatóegységekből álló nagy létszámú köteléket le kell gyűrni, kilőni annyi szindikátusi hajót, amennyit csak lehet, bevinni a saját támogatóinkat, hogy kifosszák a szindikátusi javítóhajókat, megvédeni őket a kétségbeesett szindikátusi válaszcsapásoktól és, ööö…

– Jelentem, ez kezdésnek elegendő lehet – jegyezte meg a kapitány asszony.

Flottája hajók rendezetlen tömegeként, változatlanul ötszázados fénysebességgel „kapaszkodott fölfelé” a szindikátusi aknamező és a mögöttük lévő ugrópont között. Az űrben természetesen nem létezett sem „fölfelé”, sem „lefelé”, azonban az embereknek szükségük volt ezekre a fogalmakra a tájékozódáshoz. Régi időkre visszanyúló szokásnak megfelelően a naprendszer síkja fölé tartó irány volt a fölfelé, az alá haladók lefelé mentek, a nap irányába szél alá, a naptól távolodva szél felé hajóztak. Ez a szokás jelentette az egyetlen módot arra, hogy összes hajójának érthető, világos parancsot adhasson.

Mire a flotta olyan helyre ér, ahol visszagyorsulhatnak „lefelé”, az ellenség irányába, meg kell kapniuk a parancsaikat, hogy melyik egységnek mi a feladata. Röptében kellett kitalálnia mindent, és minden pillanat számított. Bárcsak ne kellene ennyi mindent egyedül csinálnia… De miért kell ennyi mindent egyedül csinálni? Miért ne bízhatna meg egy tisztet, akiről tudja, hogy jól végzi a dolgát, és most már hónapok óta figyeli, hogyan dolgozik?

– Sorhajókapitány asszony, kérem, állítson össze repülési tervet a rombolók és a könnyűcirkálók számára, amíg én a nehézegységekkel foglalkozom. A cél az, hogy a lehető legtöbb szindikátusi javítóhajóra körülbelül egy időben küldjünk be élőerőt.

Desjani arca felderült, és tétovázás nélkül bólintott.

– Értettem. Összekapcsolom a manőverkijelzőnket, hogy a tervezés során összehangolhassuk a mozzanatokat.

Előrehajolva fürkészte a kijelzőjét, majd keze szinte szállni kezdett a vezérlés fölött.

Geary a saját munkapultjára összpontosított, és igyekezett kideríteni, pontosan hol vannak a nehézcirkálói, csatahajói és csatacirkálói, hová kell küldenie őket és mikor kell ott lenniük. Az osztályok összekeveredtek egymással, ami csak tovább nehezítette a helyzetet, és számos egység csapásmérő ereje még mindig korlátozott volt a legutóbbi lakotai időzésük óta. Gyakorlatilag mindegyik ismét teljes meghajtásra volt képes, azonban hiába Geary tapasztalatai a hajók mozgásának összehangolása terén, nem lett volna elég a rendelkezésére álló idő ahhoz, hogy mindenki a helyére kerüljön, ha a manőverező alrendszerek nem kínáltak volna egyszerű elfogópályákat, amint kijelölte az egységet és a feladatot. Míg ezzel foglalkozott, Desjani munkája nyomán megjelentek a könnyűcirkálók és a rombolók célpontjai is, és azon kapta magát, hogy bedolgozza a nő átküldött adatait, épp úgy, ahogy ő is alkalmazta Gearyéit.

– A Pimasz ott van, a szindikátusi javítóhajók és sérült hadihajók nagy csoportjában – jegyezte meg Desjani. – Már ami maradt belőle.

Nem sok minden, állapíthatta meg a férfi, ahogy szemügyre vette az elhagyott hajót. Flottája optikai érzékelői elég érzékenyek voltak, hogy egy egész naprendszernyi távolságból képesek legyenek kis tárgyak mozgását is követni, ezért egy alig tíz fénypercnyi távolságban lévő objektumról éles képet nyújtottak. A vezetési, irányítási és csapásmérő rendszerek mind tönkrementek, a hajótest deformálódott a rengeteg sérüléstől, a roncs ezért nem jelent meg azonnal baráti erőként a flotta érzékelőin. A három egységből álló hátvéd egyik tagjaként fedezte a flottát, mialatt elhagyták a Lakotát, és közben a szövetségi csatahajó súlyos károkat szenvedett. Erős páncélzatú teste olyan sok találatot kapott, hogy úgy tűnt, mintha savas eső záporozott volna a fémlapokra, amelyeket aztán hagytak szétmaródni. Vagy a csata során, vagy utána megsemmisítették a Pimasz valamennyi fegyverét, és láthatóan egyetlen meghajtási egység sem üzemelt. Azonban a szindikátusiak mégis magukkal vontatták a roncsot.

– Mit művelnek? Miért viszik magukkal a Pimaszt?

Desjani összevonta a szemöldökét, aztán kisimultak a vonásai.

– Jelentem, fogolybarakknak. Nézze, sorhajókapitány úr! Némi hő és levegő szivárog belőle, vagyis a szindikátusiak befoltozták a rekeszek egy részét, és üzemben tartják a létfenntartó rendszert is. Lefogadom, hogy a Pimasz tele van szövetségi hadifoglyokkal. Valószínűleg őket használják a javításra szoruló szindikátusi hajókon a nehéz munka elvégzésére.

– A fenébe!

Változtatni kell a terven. El kell vinniük a szétlőtt szövetségi csatahajó maradványait is, mielőtt még…

– Tanya, a Pimaszon felrobbantanák a reaktormagot?

A nő komor arccal bólintott.

– Csináltunk már ilyet. Ők is. Egészen biztosan most is erre készülnek.

Ezek szerint nincs mit veszíteni. Korábban leginkább az döbbentette meg, amikor látta a szövetségi flotta matrózait, amint arra készülnek, hogy felrobbantsák az elfogott hajót, fedélzetén szindikátusiakkal, és ezáltal hidegvérrel megölik a hadifoglyokat. Ez a flotta, az ő flottája soha többé nem tesz ilyesmit, azonban a szindikátusiak esetében semmi ilyesféle változásról nem tudott. Nem kell attól tartania, hogy olyasmit sugall a szindikátusiaknak, ami még meg sem fordult a fejükben. Egy pillanatra abbahagyta a munkát, és megérintette a híradó-összeköttetés gombját.

– A Lakota-naprendszer valamennyi szindikátusi személyzetének! John Geary sorhajókapitány vagyok, a szövetségi flotta parancsnoka. Tudomásukra hozom, amennyiben a Pimasz csatahajón vagy bármely hadihajón és más helyszínen a reaktormag túltöltésével vagy más kegyetlen tettel szövetségi hadifoglyokat ölnek meg, gondoskodom arról, hogy a naprendszerben található valamennyi szindikátus világi hajó, komp és mentőkapszula megsemmisüljön. Hagyják életben a foglyainkat, és elődeim becsületére esküszöm, hogy lehetőségük nyílik elmenekülni. Ha megölik őket, ugyanígy ígérem, hogy a lehető legfájdalmasabb halálban lesz részük.

Az üzenetnek nagyjából tíz percre van szüksége, hogy eljusson a Pimasz körüli szindikátusi kötelékhez, nem sokkal azután, hogy az ottani szindikátusiak érzékelik a szövetségi flotta érkezését bejelentő fényrészecskéket. Remélhetőleg ez még elég hamar lesz.

– Erre biztosan felfigyelnek – suttogta Desjani, aki újra a kijelzőt nézte, és keze fürgén járt a vezérlőpult fölött.

Geary ismét a saját feladatára összpontosított, de úgy, hogy a Pimasz maradványait is szemmel tarthassa. A munka mintha soha nem akart volna véget érni: hosszú ívek húzódtak keresztül a manőverkijelzőn egymásba fonódó, bonyolult táncban, pedig tudta, hogy csupán másodpercekbe telik megtervezni a számos hajó mozdulatait.

– Kész – fújtatott Desjani.

Geary megjelölte az utolsó nehézcirkálót is, leolvasta a kapott pályát, majd biccentett.

– Nálam is. Ellenőrizze a munkánkat, és közben én is átnézem, rendben? Ügyeljen, hogy a nehéz egységek és a könnyebb hajók kellően összehangoltan mozogjanak, hogy ahol szükséges, támogassák egymást.

– Jelentem, félig már meg is vagyok vele.

Átfutotta a saját munkáját és Desjaniét is, figyelte, ahogy a felvázolt pályák kecses ívei csíkot húznak az űrön át, és az egész olyan szépséges képet alkot, ami meghazudtolja a mögöttes halálos célt. A rombolók és a cirkálók mozgása nem illeszkedett tökéletesen a nehezebb egységekéhez, de minden működött, és a harcérintkezésig hátralévő időben pontosíthatnak. Korábban úgy vélte, a nő esetleg egyszerűen hajókat vezetne az ellenségre, Desjani azonban összehangolt minden mozzanatot, igyekezett a lehető legtöbbet kihasználni az egyes hajók csapásmérő képességéből, így a hadihajók rögtönzött alakzatokat alkotva működtek együtt. Desjani nyilvánvalóan nem egyszerűen megfigyelte, miként irányítja Geary a flottát, hanem tanult is belőle. Kettejük munkája a lehető legjobban kihasználta a flotta jelenlegi helyzetét. A nagyját tizenkét kötelékre osztották, amelyek mindegyike legalább egy csatacirkáló- vagy csatahajóosztály köré szerveződött.

– Jól néz ki, nagyon jól néz ki.

– Jelentem, itt is.

– Tett már valamit a szindikátusi védelmi kötelék?

– Egyelőre nem. Még… tizenkilenc perc, mire észrevesznek.

Nehéz volt elhinni, hogy csupán tizenegy perce tartózkodnak a Lakota-rendszerben. Semmilyen eszközük nem volt megakadályozni a még meg sem történt reakciót, és amikor minden perc számít, egészen biztosan hiba lenne kivárni, amíg látszik, mit is tettek a szindikátusiak. Geary ismét a vezérlést nyomkodta.

– A szövetségi flotta minden egységének! Itt Geary sorhajókapitány. Az üzenetemmel egy időben megkapják a repülési tervvel kapcsolatos parancsaikat. Beérkezésüket követően haladéktalanul hajtsák végre ezeket. Kulcsfontosságú, hogy a lehető legtöbb szindikátusi javítóhajót az ellenőrzésünk alá vonjuk, mielőtt még ráébrednek, hogy a célunk nem az, hogy egyszerűen lelőjük, hanem hogy elfogjuk ezeket az egységeket, ezért az ellenséges javítóhajók elfogásának feladatát végző valamennyi egységnek a lehető legszigorúbban tartania kell magát a megszabott menetrendhez. Ugyanilyen lényeges, hogy még véletlenül se indítsunk el reaktormag-robbanást egyetlen szindikátusi javítóhajón sem. Feltételezésünk szerint szövetséges hadifoglyok találhatók a Pimasz roncsán, ezért mindenki ügyeljen arra, hogy egyetlen lövés se találja el. Az összes többi egységnek: igyekezzenek a lehető legnagyobb kárt okozni a lőtávolságon belülre kerülő szindikátusi egységeknek. Igyekezzünk minél kevesebb megjavítható dolgot hagyni nekik. Használjanak infernólándzsákat, amikor csak lehet, a fogyó fegyverzeti anyagokat csakis akkor alkalmazzák, amikor feltétlenül szükséges.

Másik csatornára váltott, a méretesebb harci egységei fedélzetén behajózott tengerészgyalogosok parancsnokával akart beszélni.

– Carabali ezredes asszony, működjön együtt a szindikátusi javítóegységek ellen induló hadihajók parancsnokaival, hogy az átszálló csapatok egészen biztosan kapjanak tengerészgyalogos-támogatást. Továbbá jelöljön ki egy csapatot a Pimasz roncsának visszafoglalására, a foglyok kiszabadítására. Az idő meghatározó jelentőségű. Átküldtem a flotta repülési tervének másolatát, hogy tudja, melyik hajónk lesz a Pimasz közelében. Felhatalmazom, hogy a saját támogatóegységeinken kívül ezeknek az egységeknek a siklóit is igénybe vegye, hogy a Pimaszra juttassa a tengerészgyalogosokat és kimenekítsék a foglyokat. Kérdés?

– Jelentem, nincs – felelte határozottan Carabali. – Fél órán belül átküldöm a műveleti tervemet jóváhagyásra.

– Köszönöm, ezredes asszony. Elképzelhető, hogy a harcérintkezés a szindikátusi hadihajókkal és a helyzet általános elemzése leköti a figyelmemet. Ha nem kap tőlem üzenetet, akkor tekintse úgy, hogy jóváhagytam a tervet, és kezdje meg a végrehajtását.

– Irányítás a vezetés átadásával? – kérdezte meglepetten a tengerészgyalogosok parancsnoka.

– Pontosan. Maga a partraszálló erők parancsnoka, és már bizonyította, hogy rátermett. Kezdjen munkához, és értesítsen, ha a feladathoz a flotta további erőforrásaira van szüksége.

Carabali nem nyomta el teljesen vigyorát, ahogy biccentett, majd szabályos tisztelgést mutatott be.

– Értettem!

Geary a harmadik csatornán a Boszorkány parancsnokát hívta, aki egyúttal a Boszorkány, a Kobold, a Dzsinn és a Titán alkotta gyorsreagálású flottatámogató-osztály parancsnoka is volt.

– Tyrosianus sorhajókapitány, a célunk minél több szindikátusi javítóhajó ellenőrzés alá vonása. A lehető leggyorsabban ki kell fosztanunk a nyersanyagraktáraikat. Van valami szállítószalag, amit használhatnánk a saját hajóink és a szindikátusi raktárak között?

Az öt fénymásodpercnyi távolságban lévő Tyrosianus kábán pislogva meredt Gearyre, aztán minden átmenet nélkül egy rándulás kíséretében beszélni kezdett.

– Jelentem, vannak csomagszállító szalagjaink, azonban a mi rendszereink nem kompatibilisek az övéikkel. Természetesen így tervezték őket. A szindikátusi szállítószalagokat kell használnunk, azokkal kell eljuttatnunk a nyersanyagokat egy átrakodási pontra, aztán átjuttatni a mi szállítószalagjainkra. Az átrakodás jelentős késedelmet jelent.

Geary a fogát csikorgatta, majd újra Desjanihoz fordult.

– A támogatóinkon lévő szállítószalag-rendszerek nem kompatibilisek a nyersanyagraktárakhoz vezető szindikátusi szállítószalagokkal.

– Robbantsunk lyukat a szindikátusi hajótestekbe, és közvetlenül a raktárakba toljuk be a szállítószalagjainkat – javasolta a nő, és hanglejtésével jelezte, hogy „ez a megoldás nyilvánvaló”.

– Kiváló ötlet. – Geary elismételte Tyrosianusnak.

– Jelentem, ez némi szerkezeti kárt is okoz… – kezdte a támogatóegységek parancsnoka.

– Csak addig muszáj egyben maradniuk azoknak a javítóhajóknak, amíg kiszedjük belőlük, amit kell! Utána az se érdekel, ha a beléjük robbantott lyukak miatt akár milliónyi darabra is esnek szét. A fenébe is, pontosan ezt akarom, hogy a szindikátusiaknak ne legyen mit megjavítaniuk. Szedje össze a mérnökeit! Azokat a nyersanyagokat minél gyorsabban a fedélzetre kell hozni. Szüksége lesz a tengerészgyalogosok segítségére, hogy lyukat robbantsanak a szindikátusi hajókba?

Tyrosianusnak sikerült sértett kifejezést erőltetnie az arcára.

– A mérnökök ügyesebbek a robbantásokban a tengerészgyalogosoknál – közölte.

– Alkalomadtán szervezek versenyt, sorhajókapitány asszony. Hajtsa végre a parancsokat, és azonnal értesítsen, ha problémája támad!

Geary erősen fújtatva dőlt hátra az ülésében: megdöbbent, milyen gyorsan sikerült előkészíteni a tervet. Ismét Desjanira sandított: a nő hátradőlve vigyorgott rá, az arca kissé kipirult, mintha most ért volna célba egy futóversenyen.

– Sorhajókapitány asszony, mondták már önnek, hogy rohadtul jó flottatiszt?

Desjani még szélesebben mosolygott.

– Köszönöm, sorhajókapitány úr.

Geary igyekezett visszanyerni a lélegzetét, és közben az előbbi élményt forgatta magában. Sokszor dolgozott már együtt a nővel, de még egyszer sem sikerült ennyire jól. Előre látták a másik lépéseit, támogatták egymást, ahogy közösen szabták meg a flotta mozdulatait. Leginkább még a szexhez hasonlíthatta a dolgot tényleges szeretkezés nélkül.

Vetett egy újabb pillantást Desjani kipirult, boldog arcára, és eltöprengett, vajon a hasonlat nem áll-e túlságosan, kényelmetlenül is közel a valósághoz. A nő elkapta a tekintetét, és mosolya aggodalmas kifejezésnek adta át a helyét, majd elfordította a pillantását. Nagyszerű – valamit láthatott a férfi arcán, amitől kellemetlenül érezte magát.

És most? Keressünk valami mást, amivel foglalkozni kell. Például a kibontakozó összecsapással.

– Mennyi idő még, mire meglátnak a szindikátusiak?

– Jelentem, öt perc. – Desjani újra összeszedetten és katonásan viselkedett.

– A szétlőtt hajókból és a javítóegységekből álló nagy köteléknek már reagálnia kellett volna ránk.

– Jelentem, némelyik reagált is. Látja itt a tevékenységet? Néhány hadihajó és a közelükben lévő javítóhajók között éppen megszüntetik a kapcsolatokat. Úgy fest, a harcképes szindikátusi hadihajók arra készülnek, hogy meneküljenek, vagy felvegyék velünk a harcot.

– Remélem, a javítóhajók nem próbálnak meg elmenekülni.

A hangsúly a „próbál”-on van. Még a szövetségi flotta úgynevezett gyorsreagálású támogatóegységei is csak névleg voltak gyorsak, pedig ezeket az egységeket azzal a céllal tervezték, hogy tartani tudják a sebességet a hadihajókkal. A támogatóegységek vagy a javítóhajók lényegében mozgó gyárak voltak, és nem várták el tőlük, hogy a hadihajókhoz hasonló manőverezőképességgel rendelkezzenek: a meghajtásuk kifejezetten lomha gyorsulást biztosított a számukra, és meg sem közelítették a harcviselő egységek sebességét. Ráadásul a szindikátusi javítóhajókat alaposan megrakták a pótalkatrészek, tartalékdarabok, fegyverek és üzemanyagcellák előállításához szükséges nyersanyagokkal, amitől csak még nehézkesebbek lettek.

A szövetségi flotta első egységei mostanra elhagyták az ugrópontból közvetlenül ki- vagy bevezető útvonal használatát gátoló aknamező tetejét. Minden egyes hajó megdőlt lefelé, és egyenesen gyorsítva az ellenfél felé tartott: a flotta úgy ívelt át az aknák tetején, akár egy visszafelé haladó vízesés.

A Rendíthetetlen is elhagyta az aknák utolsó sorát, és lefelé fordult. A gyorsulását még úgy is egyértelműen érezni lehetett, hogy a tehetetlenségi tompítók nyöszörögve igyekeztek, hogy se a hajó, se a személyzete ne tapasztalja meg a hatását. Amikor a harcérintkezés felvételére került sor, Desjani nem fecsérelte az időt.

– A szindikátusi védőknek mostanra látniuk kell már minket – állapította meg. – Tekintettel arra, hogy gyorsulunk feléjük, úgy… húsz vagy huszonöt perc múlva látjuk a reakciójukat, attól függően, mit tesznek addig.

A nemrég befejezett vad buzgólkodás után az a húsz perc úgy vánszorgott el, akár egy lassított videófelvétel. A várakozás legalább időt adott Gearynek, hogy átnézze a hajóiról beérkező helyzetjelentéseket: az első alkalom, hogy alaposan szemügyre vegye az ellátottságukat és a javítások helyzetét, amióta a flotta oly sietve visszaugrott a Lakotára.

Az utolsó összecsapásnál a Lakotában a Harcos négy szindikátusi csatahajó tüzének a középpontjában állt, miközben azok elügyetlenkedtek a szövetségi támogatóegységek mellett, amelyek védelmére parancsot kapott. Legénysége a végkimerülésig dolgozott, hogy összefoltozzák a Vidhánál elszenvedett súlyos sérüléseket, és a csatahajó újra szembenézhessen az ellenséggel, azonban a Harcos most ismét éppen csak harcképesnek számított. Geary akarva-akaratlanul komoran ingatta a fejét, ahogy a megsebzett csatahajó legfrissebb jelentését nézte. A Harcos képes tartani a lépést a flottával, de még sokáig nem állhat újra csatarendbe.

A Vidhánál ugyancsak súlyosan megsérült két másik csatahajó is, az Orion és a Fenséges, amelyek korántsem vetették bele ennyire lelkesen magukat a javításba, és változatlanul alig számítottak harcképesnek, noha a flotta első lakotai látogatása során csak kevés újabb sérülést szereztek. Ezek után az Amazon, a Fékezhetetlen, a Bosszú és a Büntetés számított a legsúlyosabban sérült csatahajónak, de a Lakotából és a Lakotába vezető ugrások alatt rendelkezésükre álló időben mindegyik hősies erőfeszítéseket tett a javítások terén, és most mind elég jó állapotban voltak a harchoz.

A csatacirkálók, amelyek a csatahajók erősebb páncélozottságáért és hatékonyabb pajzsáért cserébe nagyobb gyorsulást és manőverezőképességet kaptak, a szokott árat fizették meg. A többségük jelentős sérüléseket szenvedett, ahogy a flotta kiverekedte magát a Lakotából, azonban – a Rendíthetetlenhez hasonlóan – a többségüknek sikerült legalább az infernólándzsáik többségét és a meghajtási egységeiket ismét harckésszé tenni. Egyedül az Ijesztő és a Bátor volt még mindig olyan rossz állapotban, hogy nem engedhették őket jelentős harcérintkezések közelébe. Geary abban bízott, sikerül megakadályoznia, hogy az egységek parancsnokai ennek ellenére belerohamozzanak a fellelhető legádázabb harcba.

A flotta többi része, a nehéz- és könnyűcirkálók és számos romboló is nagyjából ugyanolyan állapotban volt, habár néhány súlyosan sérült hajó akadt köztük, amikor nyomukban a szindikátusiakkal kiugrottak a Lakota-rendszerből. Ha a kisebb harci egységek jelentős találatot kaptak, méretüknél és csekély páncélozottságuknál fogva nem tudták elviselni az ebből eredő sérüléseket, és általában darabokra robbantak, esetleg teljesen harcképtelenné váltak. Csupán Gearynek a könnyű egységek védelmére irányuló erőfeszítései óvták meg őket a legutóbbi csata során attól, hogy megtizedelődjenek. Ennek köszönhetően csak négy romboló és három könnyűcirkáló nem élte túl a flotta legutóbbi lakotai látogatását.

A flotta fennmaradásához létfontosságú négy támogatóegység – nagyrészt a Harcos szívós védelmének köszönhetően – szinte érintetlenül került ki az utolsó összecsapásból. Az egyetlen találatot, amelyet a Titán kapott, sikerült befoltozni a csata óta eltelt napokban.

Amíg nem foglalkozott a lidércrakéták teljes hiányával az egységeken, a szinte teljesen kifogyott kartácskészlettel és az alacsony üzemanyagcella-tartalékokkal, a flotta megmaradt hajói tulajdonképpen tűrhető állapotban voltak.

– Miért nem végeztek el több javítást a szindikátusiak? – merengett hangosan Geary. – Nekik is annyi idejük volt, amennyi nekünk, a hajóikon mégis rengeteg az ellátatlan sérülés.

Desjani meglepetten nézett rá.

– Amennyire tudom, náluk nincs ilyen mértékű fedélzeti javítási képesség. Jóval központosítottabban zajlanak a dolgok. Ezt hatékonyabbnak tartják, gondolom, és kisebb személyzetre van szükség a hadihajóikon. Nagy eséllyel nagyon kevés feladatot végeztek el a javítóhajók megjelenése előtt, és az is időbe tellett, hogy a csata után idehívják őket, még ha egy közeli naprendszerben tartózkodtak, akkor is. Elég közel tartózkodnak az utolsó harcérintkezésünk helyzetéhez, hogy lefogadjam, ez a kötelék nagyjából egy napja alakult meg.

– A háború előtt a szindikátusiak sokkal jobban hasonlítottak hozzánk – jegyezte meg a férfi. – Úgy tűnik, a veszteségeik nyomán ők is megváltoztak. De amit most elmondott, az békeidőre szánt eljárásrend, amikor rendelkezésre áll az idő fényűzése és lehetőség van addig várni, amíg az ember eljut a javítótelepre, vagy a javítóegységek érnek oda hozzá. Lehet, hogy a szindikátusiak rövid távon pénzt takarítanak meg vele, de hosszú távon nem segíti elő a csapásmérő képességük fenntartását.

– Ma biztosan nem – vigyorodott el Desjani, aztán megdermedt, ahogy észrevett valamit. – Eljutott hozzánk a szindikátusi védelmi erő reakciójának fénye.

Geary sietve kijelzőt váltott, és két csatahajót látott, amint a szövetségi flotta felé tartottak egyre gyorsulva.

– Csak két csatahajó? Mi a helyzet a többivel?

– A reakciójukról még nem jutott el a fény hozzánk.

Desjani ellenőrzött valamit.

– A két csatahajó csak huszonkét fénypercre van, mert felénk tartanak. Amikor a kötelék maradéka is reagál, azt látni fogjuk a következő néhány percben.

Egy-két perccel hosszabb ideig tartott, mint amennyire számítottak, amiből a nő arra következtetett, hogy a védelemre szolgáló erők maradéka gyorsulva távolodik a szövetségi flottától. Mint kiderült, igaza volt.

– Kettéváltak.

– Kettéváltak?

Geary a kijelzőt nézte, ahogy a flotta érzékelői közvetítették a szindikátusi hajók tevékenységének késedelmesen érkező fényét és gyorsértékeléseket kapcsoltak hozzá. Két csatahajó, mindkét csatacirkáló és a könnyebb osztályokba tartozó ellenséges hadihajók láthatóan minden erejüket beleadva gyorsítottak a hiperhálókapu irányába. Még mindig huszonnyolc fénypercnyire voltak, és egytizedes fénysebesség fölé tolták a sebességüket. Noha a védelmezőkötelékben található néhány könnyebben sérült hadihajó kissé lemaradt, nem szakadtak le nagyon. Nem volt szüksége számokra, hogy tudja, a szövetségi flotta semmiképpen sem érheti utol őket.

– Mennek megvédeni, és ha kell, összeomlasztani a hiperhálókaput, nehogy használhassuk. De miért bontottak meg egy olyan köteléket, amely létszámában és erejében egyébként is erősen alulmarad velünk szemben? Miért küldik ránk a másik két csatahajót? Ez valami megtévesztés?

Végigvezette a két csatahajó mozgási vektorát, és azonnal világos lett a válasz: a sérült szindikátusi hadihajók és javítóegységek nagy létszámú köteléke felé tartottak.

– Megvédik a bajtársaikat – közölte tárgyilagosan Desjani. – Reménytelen gesztus, de a szindikátusi parancsnok mégis így dönt.

Két csatahajó. Még ha nem is számolnak az olyan súlyosan sérült szövetséges csatahajókkal, amilyen a Harcos, akkor is van legalább tizenhat csatahajóegység, amelyet bevethet ellenük, hozzá több mint egy tucat csatacirkálóval.

– Ez a csatahajók dolga – suttogta Geary, ahogy eszébe jutottak Mosko sorhajókapitány szavai, mielőtt a halálba vezette a Nyakast, a Pimaszt és a Fáradhatatlant: föltartóztatták a szindikátusiakat, nehogy utolérjék a szövetségi flottát. – De ez reménytelen. A többi hajóegység nem menekülhet el, függetlenül attól, mit művel az a két csatahajó. Egyáltalán, több mint négy órával azután érnek el minket, hogy elfogtuk a köteléket. Értelmetlenül a halálba küldik őket.

– Lehet, hogy a szindikátusi parancsnoknak parancsa van, hogy védje meg a többi hajót és a hiperhálókaput is, és legalább ennyit meg kell tennie.

Ez túlságosan is valószínűnek tűnt. A kijelölt erők számára túlzottan is nagy feladat, ezért egy részüket feláldozzák, hogy eleget tegyenek a parancsnokság túlzó elvárásainak. Geary idejében, egy évszázaddal ezelőtt ilyesmi kizárólag gyakorlatokon fordult elő – eljátszott veszteségek eljátszott csatákban –, de már akkor is azon morfondírozott, vajon a dolgok tényleg másként alakulnának egy valódi összetűzésben, miként a feljebbvalói állították, vagy pontosan ugyanez zajlana le, csak jóval nagyobb árat kellene fizetni érte. Mindabból, amit eddig személyesen megtapasztalt a háborúból, túlságosan is gyakran volt az utóbbi a helyzet.