John Lewis Gaddis

A nagystratégiáról

Budapest, 2025

Sorozatszerkesztő:

Baranyi Tamás Péter

John Lewis Gaddis: On Grand Strategy

© John Lewis Gaddis, 2018

All rights reserved.

Magyar kiadás:

John Lewis Gaddis: A nagystratégiáról

© Bojtár Péter, 2025

© MCC Press Kft., 2025

Fordította: Bojtár Péter

Szerkesztette: Luca Anna és Gángoly Attila

Szakmai lektor: Baranyi Tamás Péter

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás,

a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát,

a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-110-4 (print)

ISBN 978-963-644-115-9 (epub)

ISSN 3004-0655

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Korrektúra: Bardi Erzsébet, Gángoly Attila

Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

1. fejezet: ÁTKELÉS A HELLÉSZPONTOSZON

2. fejezet: ELNYÚLÓ FALAK

3. fejezet: TANÍTÓK ÉS PÁNYVÁK

4. fejezet: LELKEK ÉS ÁLLAMOK

5. fejezet: A FEJEDELMEK MINT FORGÁSPONTOK

6. fejezet: ÚJ VILÁGOK

7. fejezet: A LEGNAGYOBB STRATÉGÁK

8. fejezet: A LEGNAGYOBB ELNÖK

9. fejezet: AZ UTOLSÓ LEGJOBB REMÉNY

10. fejezet: ISAIAH

NÉV- ÉS TÁRGYMUTATÓ

ELŐSZÓ

Tisztában vagyok azzal, hogy e könyv címe sokakban megütközést kelt majd. De a Yale történelem tanszékén tanító kollégám, Timothy Snyder megelőzött engem (A zsarnokságról), ahogy egy távolabbi elődöm, Seneca is (Az élet rövidségéről). A legjobban azonban Carl von Clausewitz csodálói miatt aggódom, hiszen magam is közéjük tartozom. Az ő posztumusz kiadott A háborúról (1832) című műve állította fel azt a mércét, amelyet minden későbbi e témában, illetve az ehhez szorosan kapcsolódó területről, a nagystratégiáról született műnek illik szem előtt tartania. Az én indokom egy újabb ilyen könyv megszületésére a tömörség, amely nem tartozott Clausewitz erősségei közé: A nagystratégiáról ugyanis több évet ölel fel, mint Clausewitz műve, ugyanakkor a terjedelme annak felét sem éri el.

Könyvem a nagystratégiával kapcsolatos két – negyed évszázadnyi különbséggel szerzett – tapasztalatból ered. Az első az az időszak volt, amikor 1975 és 1977 között a „Stratégia és politika” tantárgyat tanítottam az USA Haditengerészeti Főiskoláján; ennek körülményeit a 2. fejezet végén mutatom be. A második pedig azoké a szemináriumoké, amelyeket 2002-től egészen napjainkig minden évben közösen tartok másokkal „Nagystratégiai tanulmányok” címen a Yale Egyetemen. Mindkét kurzus jóval inkább klasszikus szövegekre és történelmi esettanulmányokra épült, mintsem az elméletre. A newporti főiskolán az egyszemeszteres szemináriumok azonban elsősorban a pályakezdő katonatiszteknek szóltak. A kétszemeszteres yale-i kurzusra a diákok az alsóévesek, a mesterfokozaton tanulók és a főiskolai diákok közül kerülnek ki, valamint minden évben részt vesz rajtuk egy aktív szolgálatot teljesítő alezredes vagy a hadseregből, vagy a tengerészgyalogság soraiból.[1]

Mindkét kurzust közösen oktatják: Newportban általában egy civil és egy katonai oktató visz minden szemináriumot, a Yale-en pedig különböző felállásban tanítunk. Kollégáimmal, Charles Hill-lel, Paul Kennedyvel és velem trojkaként kezdtünk, s részt vettünk minden órán, a hallgatók előtt vitatkoztunk egymással, míg a tanórákon kívül (nem mindig következetesen) egyénileg adtunk nekik tanácsot. Figyelemre méltó, hogy még mindig szomszédok és közeli barátok vagyunk.

A Brady–Johnson Nagystratégiai Program 2006-os megalapítása lehetővé tette, hogy további szakembereket vonjunk be a projektbe: David Brooksot, Walter Russell Meadet, John Negropontét, Peggy Noonant, Victoria Nulandot, Paul Solmant, Jake Sullivant és Evan Wolfsont. A kurzus a Yale többi tanszékének oktatói előtt is vonzó volt: így csatlakozott Scott Boorman (szociológiai tanszék), Elizabeth Bradley (aki korábban a Közegészségügyi Kar oktatója volt, majd 2016–2017-ben a Brady–Johnson-program igazgatója lett; jelenleg a Vassar College elnöke), Beverly Gage (történelem, 2017-től a Brady–Johnson-program igazgatója), Bryan Garsten (politológia és bölcsészettudományok), Nuno Monteiro (politológia), Kristina Talbert-Slagle (járványtan és közegészségügy) és Adam Tooze (korábban történelem; jelenleg a Columbia Egyetem oktatója).

Ezek a kollégák nagyon sokat tanítottak nekem, s ez újabb ok volt arra, hogy megpróbáljam elmondani, mit is tanultam tőlük. Mindezt azonban informális, a benyomásokra hagyatkozó és teljesen sajátos módon teszem: tanáraim mindössze azért felelősek, hogy olyan utakra tereltek, amelyeket nem tudtak ellenőrizni. Mivel időn, téren és léptéken átívelő mintákat keresek,[2] úgy éreztem, hogy nem kell visszafognom magam, ha az összehasonlítás, sőt akár az eszmecsere a cél: épp ezért beszélget időnként Szent Ágoston és Machiavelli, akárcsak Clausewitz és Tolsztoj. De vajon ki az a legnagyobb képzelőerővel megáldott ember, akit a leghasznosabbnak találtam? Többek közt Vergiliust, Shakespeare-t és F. Scott Fitzgeraldot említeném itt. Végül gyakran visszatértem Sir Isaiah Berlin gondolataihoz,[3] akit 1992–1993-ban az Oxfordi Egyetemen tett látogatásom során ismertem meg. Remélem, örülne, ha tudná, hogy nagystratégának tartják. És biztosan tudom, hogy a gondolat szórakoztatná.

Az ügynököm, Andrew Wylie és a szerkesztőm, Scott Moyers nagyobb bizodalommal voltak e könyv iránt, mint én az írás megkezdésekor. Öröm volt ismét velük dolgozni, ahogyan az is, hogy ismét élvezhettem Ann Godoff, Christopher Richards, Mia Council, Matthew Boyd, Bruce Giffords, Deborah Weiss Geline és Juliana Kiyan, vagyis a Penguin kiadó teljes csapatának hatékonyságát.

Külön köszönettel tartozom a 2017. őszi yale-es „Rókák és sündisznók” szemináriumon részt vevő diákoknak, akik keményen bírálták a könyv minden fejezetét: ők Morgan Aguiar-Lucander, Patrick Binder, Robert Brinkmann, Alessandro Buratti, Diego Fernandez-Pages, Robert Henderson, Scott Hicks, Jack Hilder, Henry Iseman, India June, Declan Kunkel, Ben Mallet, Alexander Petrillo, Marshall Rankin, Nicholas Religa, Grant Richardson, Carter Scott, Sara Seymour, David Shimer és Jared Smith. Emellett kiváló alsóéves egyetemi diákok is segítettek a kutatómunkában: Cooper D’Agostino, Matthew Lloyd-Thomas, David McCullough III, Campbell Schnebly-Swanson és Nathaniel Zelinsky.

Richard Levin és Peter Salovey, a Yale elnökei a kezdettől fogva erősen támogatták a nagystratégia tanítását – miként Ted Wittenstein, a két elnök kutatási munkatársa is, aki korábban a diákunk volt. A Nemzetközi Biztonsági Tanulmányok és a Brady–Johnson-program társigazgatói gondoskodtak arról, hogy ragaszkodjunk a helyes irányhoz: Will Hitchcock, Ted Bromund, a néhai Minh Luong, Jeffrey Mankoff, Ryan Irwin, Amanda Behm, Jeremy Friedman, Christopher Miller, Evan Wilson és Ian Johnson; valamint a Hillhouse 31.-ben dolgozó munkatársaink: Liz Vastakis, Kathleen Galo, Mike Skonieczny és Igor Biryukov. Feleségem, Toni Dorfman, aki tanár, tudós, mentor, színész, drámaíró, színdarabok és barokk operák rendezője, kéziratkritikus és szövegszerkesztő, ínyenc szakács, éjszakai terapeuta és nagy szerelmem immár húsz éve (!), volt az, aki minden tekintetben összefogta az életemet.

Ez a köszönetnyilvánítás programunk két nagy jótevőjét és egy bölcs segítőjét ünnepli: az ő látásmódjuk, nagylelkűségük és kiváló tanácsaik – nem utolsósorban az, hogy „tanítsuk a józan észt” – voltak a horgonyunk, az iránytűnk és maga a hajó, amelyen hajózunk.

JLG

New Haven, Connecticut

2017. ősz

1. fejezet

ÁTKELÉS A HELLÉSZPONTOSZON

A dátum Kr. e. 480. A helyszín Abüdosz, a város a Hellészpontosz ázsiai oldalán, ahol a szoros kevesebb mint másfél kilométerre szűkül. A jelenet méltó Hollywood fénykorához. Xerxész, a perzsa királyok királya fellép a trónra, melyet egy olyan hegyfokon állítottak fel, ahonnan a történész Hérodotosz szerint áttekinthette több mint másfél millió emberből álló seregét. Ha a sereg létszáma csak egytizede ennek – ami azért valószínűbb –, akkor is megközelítette volna Eisenhower erőinek méretét a normandiai partraszállás napján 1944-ben. A Hellészpontosz felett ma nincs híd, de Xerxésznek akkoriban kettő is volt: az egyik 360, a másik 314 egymáshoz rögzített csónakon nyugodott, s mindkettő ívelt volt, hogy ellenálljon a szélnek és az áramlatoknak. Miután ugyanis egy viharban a korábban emelt híd kettétört, a dühös király lefejeztette az építőket, s elrendelte, hogy korbácsolják meg és szidalmazzák a hullámokat. Valahol a tengerfenéken feltehetően a mai napig ott hevernek a vasbilincsek, amelyeket azért dobatott be, hogy mondandójának hangsúlyt adjon.

Ezen a napon azonban nyugodt a tenger, s Xerxész elégedett – de aztán váratlanul könnyekben tör ki. Tanácsadója és nagybátyja, Artabanosz megkérdezi, miért.

– Látom itt ezt a sokezernyi embert – feleli a király –, és hogy ennyi ember közül száz év múlva egyetlenegy sem él már.

Artabanosz azzal vigasztalja urát, hogy emlékezteti mindazokra a csapásokra, amelyek miatt az élet elviselhetetlen, a halál pedig megváltás lehet. Xerxész ezt el is fogadja, mégis választ követel:

– Felelj nekem erre a kérdésre, de őszintén!

Vajon Artabanosz is felvállalta volna az épp előttük álló feladatot – Görögország második perzsa invázióját alig több mint egy évtizeden belül –, ha nem látják mindketten ugyanazt a rémisztő álmot? Most Artabanosz az, aki megborzong:

– Még mindig elfog, mit elfog, eltölt a félelem.

Xerxészt kétszer is meglátogatta egy rémkép, miután Artabanosz lebeszélte, hogy megbosszulja azt a történelmi léptékű megaláztatást, amelyet apja, Dareiosz szenvedett el a görögöktől tíz évvel korábban Marathónnál. Mintha a Hamlet sejlene fel – csak épp két évezreddel korábban –, mivel egy király alakjában megjelenő, atyai viselkedésű jelenés intéz ultimátumot hozzá:

– Ha nem indítasz azonnal hadat, […] annak az lesz a következménye, hogy amilyen rövid idő alatt tekintélyes és hatalmas lettél, éppolyan gyorsan leszel semmivé.

Artabanosz először kigúnyolta az álom jelentőségét, mire Xerxész elcserélte vele a ruháit, s rávette, hogy a királyi ágyban aludjon. A kísértet újra megjelent, és annyira megrémítette Artabanoszt, hogy sikoltozva riadt fel, s azonnal az újabb inváziót sürgette. Xerxész ekkor kiadta a parancsot, a nagy haderő összegyűlt Szardeiszban, Trója romjainál ezer üszőt áldoztak, majd a király megérkezett a Hellészpontoszhoz, ahol már álltak a hidak, és készült átkelni rajtuk, mikor még egy utolsó lehetőséget adott a nagybátyjának, hogy esetleges fenntartásainak hangot adjon.

Hiába azonban a rémálom, Artabanosz így is óvatosságra int. Az előttünk álló ellenség, figyelmeztet, nem csak a görögöket jelenti, bár ők is félelmetes harcosok: a föld és a tenger is az oldalukon áll majd. Miközben megkerülik az Égei-tengert, olyan területeken haladnak át, amelyek képtelenek ellátni egy ekkora sereget. Nem lesz elég kikötő, hogy viharok esetén a hajóknak menedéket nyújtsanak. A kimerültség, sőt az éhínség is elérheti a sereget, mielőtt egyetlen csatát is megvívnának. A megfontolt vezető „döntéseiben elővigyázatos, számba veszi az összes lehetséges meglepetést, de ha cselekvésre kerül sor, akkor határozott”. Xerxész türelmesen meghallgatja, ám aztán ellentmond neki: „…ha mindig minden lehetőséget egyformán számba vennénk, soha nem jutnánk semmire. Jobb bátor szívvel kockáztatni, és elviselni a lehetséges bajok felét, mint mindentől előre félni, és távol maradni a bajoktól… Nagy sikerre csak nagy kockázat árán lehet jutni.”

Ez el is dönti a kérdést. Xerxész hazaküldi Artabanoszt, hogy uralkodjon a meglévő birodalom felett, miközben ő annak szenteli figyelmét, hogy e birodalmat megduplázza. A Naphoz imádkozik, hogy legyen ereje meghódítani nemcsak Görögországot, hanem egész Európát. Mirtuszágakat szór a hidak elé. Papjainak pedig megparancsolja, hogy égessenek füstölőt.

S a Hellészpontoszt azzal jutalmazta, hogy italáldozatot öntetett bele, majd az aranykelyhet, melyben az ital volt, az arany vegyítőtálat és még egy kardot is a tengerbe vetett. Ezzel szabaddá tette az utat az átkeléshez, amely hét nap és hét éjszaka tartott. Amikor maga Xerxész is elérte az európai partot, egy csodálkozó szemlélődő azt kérdezte, Zeusz miért öltözött perzsa uralkodónak, és miért vonultatta fel „az egész világot”. Hiszen az isten egyedül is el tudná pusztítani Görögországot.[4]

I.

Kétezer-négyszáztizenkilenc évvel később egy oxfordi professzor a magánóráját megszakítva egy partira indult. Az akkor harmincéves Isaiah Berlin Rigában született, Szentpétervárott nevelkedett, s miután nyolcéves korában szemtanúja volt a bolsevik forradalomnak, családjával együtt Angliába emigrált. Ott aztán elemében érezte magát, elsajátította az új nyelvet, noha azt egy olyan erőteljes akcentuson szűrte át, amely élete végéig elkísérte; győzedelmeskedett az oxfordi vizsgákon, és ő lett az első zsidó, aki valaha is ösztöndíjasként bekerült az All Souls College-ba. 1939-ben már filozófiát tanított a New College-ban (melyet 1379-ben alapítottak), egyre inkább ellenszenvvel viseltetett a logikai pozitivizmus iránt (semmi nem jelent semmit, amíg megismételhető igazolást nem nyer), és nagyon élvezte az életet.

Berlin ragyogó beszélgetőtárs volt, aki szivacsként szívta magába az ötleteket, s élvezte, ha alkalma adódott megcsillogtatni tudását, és új dolgokat fogadhatott be. Ezen a partin – a pontos dátum nem ismert – összefutott Julian Edward George Asquithszel, Oxford és Asquith második grófjával, aki akkoriban a Balliol College-on végzett klasszika-filológia szakon. Lord Oxford egy érdekes sorra bukkant az ókori görög költő, a pároszi Arkhilokhosz egyik versében. Berlin emlékezete szerint a sor így szólt: „A róka sok dolgot tud, a sündisznó azonban csak egy nagy dolgot.”[5]

Ez a sor csupán töredékként maradt fenn, így a szövegkörnyezet régen elveszett. A reneszánsz tudós, Erasmus szintén eljátszadozott az elképzeléssel,[6] és Berlin sem tudta megállni, hogy ne tegyen így. Lehet, hogy ez lehetne az alapja a nagy írók osztályozásának? Ha igen, akkor Platón, Dante, Dosztojevszkij, Nietzsche és Proust mind sündisznók lettek volna. Arisztotelész, Shakespeare, Goethe, Puskin és Joyce pedig nyilvánvalóan rókák. Ahogy Berlin is, aki a legtöbb nagy dologgal – például a logikai pozitivizmussal – szemben bizalmatlan volt, a kisebbekkel azonban teljesen megbékélt.[7] Berlin, akit a második világháború letérített erről az ösvényről, csak 1951-ben tért vissza négylábúihoz, mikor is őket használta keretként egy Tolsztoj történelemfilozófiájáról készülő esszéjéhez. Ez az írása két évvel később jelent meg rövid könyv formájában, The Hedgehog and the Fox [A sündisznó és a róka] címmel.

A sünök, magyarázta Berlin, „mindent egyetlen központi látásmóddal kötnek össze”, melyen keresztül „minden, amit mondanak és tesznek, jelentőségre tesz szert”. A rókák ezzel szemben „sokféle célt követnek, amelyek gyakran nem kapcsolódnak egymáshoz, sőt ellentmondanak egymásnak, és ha kapcsolódnak is egymáshoz, azt valamiféle de facto módon teszik”. Meglehetősen egyszerű megkülönböztetés, de nem komolytalan: „[E]gy olyan nézőpontot kínált, ahonnan lehetőség nyílik a szemlélődésre és az összehasonlításra, s kiindulópontot a valódi vizsgálathoz.” Talán még „azt az egyik legmélyebb különbséget” is tükrözi, „amely az írókat és a gondolkodókat, sőt talán általában az embereket is elválasztja”.

Miután azonban Berlin fellőtte ezt a jelzőfényt, az az általa vizsgált Tolsztojon kívül mást nemigen világított meg. A nagy ember sündisznó akart lenni, állította Berlin. A Háború és békének fel kellett volna tárnia azokat a törvényszerűségeket, melyek alapján a történelem működik. De Tolsztoj túlságosan őszinte volt ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja a személyiség sajátosságait és a körülmények véletlenszerűségét, amelyek ellenállnak az ilyen általánosításoknak. Ezért remekművét az egész világirodalom egyik legrókaszerűbb alkotásává tette, megbabonázva olvasóit, akik boldogan kihagyták a szövegben elszórt sündisznó típusú történelmi eszmefuttatásokat. Az ellentmondásoktól szenvedő Tolsztoj a halálhoz közeledve, véli Berlin, „kétségbeesett öregember lett, akin emberfia már nem segíthetett, és aki magát megvakítva bolyong [mint Oidipusz] Kolónoszban”.[8]

Életrajzi szempontból ez túl egyszerű volt. Tolsztoj valóban egy isten háta mögötti orosz vasútállomáson halt meg 1910-ben, nyolcvankét éves korában, miután elhagyta otthonát és családját. Nem valószínű azonban, hogy ezt azért tette, mert megbánta, hogy évtizedekkel korábban elvarratlan szálakat hagyott a Háború és békében.[9] Az sem világos, hogy Berlinnek mélyebb célja lett volna Oidipusz alakjának megidézésével azonkívül, hogy esszéjét egy drámai csattanóval zárja. De ez a csattanó talán túlságosan is drámaira sikerült, mert azt sugallta, hogy kibékíthetetlen ellentét feszül a róka és a sün között. Az ember vagy az egyik, vagy a másik, állítja látszólag Berlin. Nem lehetsz mindkettő és boldog. Vagy hatékony. Vagy akár egész.

Berlin meglepődött azon – talán még pajkos örömöt is érzett miatta –, hogy teremtményei vírus módjára kezdtek terjedni, még jóval azelőtt, hogy megjelent volna az internet, és ebben segítette volna őket. Nyomtatásban is egyre-másra jelentek meg a hivatkozások; karikatúrák, amelyek nem igényeltek magyarázatot.[10] Az egyetemi előadótermekben a professzorok kezdték arról faggatni diákjaikat, hogy: „Vajon X [aki lehetett bármelyik történelmi vagy irodalmi személyiség] róka vagy sündisznó volt-e?” A diákok pedig ezt kérdezték professzoraiktól: „Jobb-e [ebben vagy bármely más pillanatban] sündisznónak vagy rókának lenni?” És mindketten feltették maguknak a kérdést: „Ezen a szembenálláson belül vajon hol van az én helyem?” Azután pedig azt: „És vajon ott is tudok maradni?” Végül pedig: „Végső soron ki is vagyok én?”

Egy oxfordi parti, egy Arkhilokhosz-töredék és Tolsztoj eposza segítségével Berlin véletlenül belebotlott abba a két legjobb módszerbe, amellyel kitörölhetetlenül beírta magát a szellem világába. Az első az, hogy az ember legyen kellően homályos, mint a delphoi jósda; ezt a trükköt a jövendőmondók időtlen idők óta ismerik. A második: legyen olyan, mint Aiszóposz; a gondolatait bújtassa állatbőrbe, és azok halhatatlanná válnak.

II.

Hérodotosz, aki Kr. e. 480-tól Kr. e. 420-ig élt, ismerhette Arkhilokhosz (kb. Kr. e. 680–645) gondolatát a rókákról és a sünökről. Egy másféle összefüggésben idézi is a költőt, azaz olvashatta a verset – ha akkor még létezett –, amelyben először jelent meg az utalás.[11] Ám még ha a verset nem is ismerte, nehéz úgy olvasni Hérodotosz beszámolóját a Hellészpontosznál táborozó Artabanoszról és Xerxészről, hogy ne lássuk bele a tanácsadóba a nyugtalan rókát, az uralkodóba pedig a kérlelhetetlen sünt.

Artabanosz azt az árat hangsúlyozza, melyet fizetniük kell majd – a ráfordított energia, a kifogyó készletek, a rosszabbodó kommunikáció és a meggyengült morál formájában, de ezenfelül is bármi rosszul sülhet el –, mikor az ember azon van, hogy bármekkora haderőt bármilyen szárazföldi vagy vízi területen mozgasson. A sikerhez túl sok mindent kell vállalni. Hát nem látja Xerxész, hogy „az isten azokra sújt villámaival, akik a legmagasabbra törnek”, akik nagy dolgokra vállalkoznak, „a kicsinyekre pedig úgyszólván rá se hederít”? Bontassa el a király a hidakat, oszlassa fel a sereget, s küldjön mindenkit haza, sürgeti Artabanosz, ahol a legrosszabb, ami várhat rájuk az, ha még több rémálomkép látogatja meg a királyt.

Xerxész, azokat siratva, akik száz év múlva fognak meghalni, átfogóbb és hosszabb távra tekint. Ha az élet ára a halál, akkor miért ne fizetnénk meg azokat a kisebb árakat, melyek emlékezetessé teszik az életet? Miért legyen felejthető a királyok királya? Miután betörte a Hellészpontoszt, aligha tud megállni. A hidaknak vezetniük kell valahová. A nagy hadseregek mindent magukkal visznek, ami biztosítja, hogy ami elromolhat, ne romoljon el, vagy ha mégis, ne számítson, „mindez isten akarata volt, s azóta sok vállalkozásunk végződött sikerrel”.[12]

Artabanosz tiszteli a környezetet, mert tudja, hogy a táj segíthet vagy hátráltathat egy hadsereget, hogy a flották sose tudják teljesen uralni a tengereket, s hogy az időjárást egyetlen halandó sem képes előre látni. A hadvezér tudja a különbséget aközött, hogy hol cselekedhet saját belátása szerint, és hol kell belenyugodnia a dolgokba, s azt is, hogy csak olyan vízi járművekben bízhat, melyeket a körülmények engednek számára. Xerxész ezzel szemben újraformálja a környezetet. A vizet (többé-kevésbé) szilárd talajjá változtatja azzal, hogy hidat emel a Hellészpontosz fölé. A szilárd talajt folyékonnyá teszi azzal, hogy csatornát ásat a földbe az Athosz-félszigeten – „puszta kérkedésből”, mondja Hérodotosz –, hogy hajóinak ne kelljen azt megkerülniük.[13] A király nem aggódik amiatt, hogy mit kell elfogadnia, mert ellaposít mindent, ami az útjába kerül. És egyedül abban az isteni kézben bízik, amelyik ilyen hatalommal ruházta fel.

A rövidlátó Artabanosz oly sok mindent lát közvetlenül a saját horizontján, hogy maga az összetettség lesz az ellensége. A messzire tekintő Xerxész csak a távoli horizontot látja, ahol az ambíciói lehetőségnek tűnnek: az egyszerűség az a keresőfény, amely utat mutat. Artabanosz folyton változtatja a véleményét. Ezek a pálfordulások, akárcsak Odüsszeuszéi, arra szolgálnak, hogy hazajusson. Xerxész a Hellészpontoszon átkelve Akhilleusszá válik. Neki nem lesz hazája, csak azokban a mesékben, melyeket a jövő regél majd a tetteiről.[14]

Ez a róka és ez a sün tehát nem találja a közös nevezőt.

Miután figyelmeztetéseit figyelmen kívül hagyják, Artabanosz kelet felé indul Abüdosztól, s maga mögött hagyja Hérodotoszt is, aki többé nem tesz róla említést. Xerxész nyugatra vonul, magával viszi a seregeit, a haditengerészetét és a történetíróját,[15] valamint a perzsa invázió minden későbbi krónikását. A Hellészpontosz, a kontinenseket elválasztó határvonal így már azt a két gondolkodásmódot is elválasztja egymástól, amelyet Arkhilokhosz előre látott, s azután Berlin tett híressé – és amelyet a társadalomtudományok XX. század végi tobzódása fog majd még élesebben meghatározni.

III.

Philip E. Tetlock amerikai politikai pszichológus gyürkőzött neki munkatársaival, hogy az előrejelzések pontosságának és pontatlanságának gyökereit feltárja, s ennek érdekében 27 451 világpolitikai előrejelzést gyűjtöttek össze az 1988 és 2003 közötti időszakból különféle egyetemek, kormányok, agytrösztök, alapítványok, nemzetközi intézmények és a média 284 szakértőjétől. Tetlock 2005-ben megjelent, táblázatokkal, grafikonokkal és egyenletekkel teletűzdelt könyve, a Szakértő politikai előrejelzés annak a valaha készült legszigorúbb kutatásnak az eredményeiről számol be, amely azt vizsgálta, hogy egyesek miért jósolják meg jól a jövőt, mások pedig miért nem.

„Az, hogy ki a szakértő – milyen a szakmai háttere, státusza stb. –, egy jottányi különbséget sem eredményezett – vonja le a következtetést Tetlock. – Az sem számított, hogy a szakértők mit gondoltak, hogy liberálisok vagy konzervatívok, realisták vagy institucionalisták, optimisták vagy pesszimisták.” De „az ugyanis, hogy a szakértők miként gondolkodnak [az érvelési stílusuk], igenis számít.” Kiderült: a kritikus változó az, hogy amikor az alanyokkal ismertették Berlin definícióit, akkor ők magukat „rókaként” vagy „sündisznóként” azonosították-e. Az eredmények egyértelműek voltak: a rókák sokkal ügyesebben jósoltak, mint a sünök, akiknek az eredményei megközelítették egy nyíldobáló (és feltehetően csak számítógépes szimulációban létező) csimpánzét.

Tetlock, akit az eredmény megdöbbentett, igyekezett megtalálni a rókák és a sündisznók közötti eltérés okát. A rókák előrejelzéseikhez a különböző információforrások intuitív „összemadzagolására” támaszkodtak, s „szkeptikusak voltak a nagyszabású forgatókönyvekből” levont következtetésekkel kapcsolatban. „Kételkednek abban, hogy egy olyan amorf dolog, mint a politika” valaha is „óramű-pontosságú tudomány tárgya lehet”. Legjobb előrejelzőikre „egyaránt jellemző az önmarcangolás, amely miatt e gondolkodásmód szemszögéből nincs bírálhatatlan gondolat”. De hajlamosak voltak arra, hogy túlságosan diszkurzívak legyenek – túl sok energiát szenteltek állításaik igazolására – ahhoz, hogy a közönség érdeklődését fenntartsák. A talkshow-házigazdák ritkán hívták őket vissza. A politikai döntéshozók pedig túl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy meghallgassák őket.

Tetlock sünjei ezzel szemben nem bocsátkoztak önkritikába, míg mások bírálatát félresöpörték. Agresszívan előhozakodtak a nagy magyarázatokkal, s „ellentmondást nem tűrő türelmetlenséget tanúsítottak azokkal szemben, akik ezt »nem értik«”. Mikor intellektuális zsákutcákba terelték magukat, egyszerűen tovább haladtak előre. „Saját prekoncepcióik túszai lettek”, az önigazolás körforgásainak csapdájába esve. Ezek a kijelentések remekül hangzottak ugyan, de a későbbi történésekhez nem volt túl sok közük.

Mindebből Tetlock szerint levezethető a „jó döntés” elmélete: „[A]z önkritikus gondolkodók jobb eredményt érnek el a változó helyzetek ellentmondásos dinamikájának megértése terén, óvatosabbak a saját előrejelző képességeiket illetően, pontosabban idézik fel az elkövetett hibákat, kevésbé hajlamosak arra, hogy magyarázatokat találjanak ezekre a hibákra, viszont inkább hajlamosak arra, hogy a friss helyzethez igazítsák vélelmeiket, és – ezen előnyök mintegy kumulatív eredményeként – inkább képesek lesznek rá, hogy ezt követően realisztikusabb valószínűségeket rendeljenek az események következő fordulójához.”[16] Röviden: a rókák jobban csinálják.

IV.

Egy jó elmélet próbája az, hogy képes-e megmagyarázni a múltat, mert csak akkor bízhatunk a jövőre tett előrejelzéseiben. Tetlock esetében a múlt csupán azt a másfél évtizednyi időt ölelte fel, amely alatt kísérlete folyt. Hérodotosz azonban lehetőséget kínál arra, hogy Tetlock megállapításait – igaz, az ő aprólékos számításai nélkül – alkalmazzuk egy, a miénktől távol eső kor esetében is. Ezek az eredmények még e távolságon keresztül is meglepően jól tartják magukat.

Miután átkelt a Hellészpontoszon, Xerxész előrenyomult, s biztos volt abban, hogy haderejének mérete és kíséretének gazdagsága hiábavalóvá teszi az ellenállást: „Ha az összes hellén és a Nyugat valamennyi egyéb népe szövetkezne is ellenem, még akkor sem tudnának szembeszállni seregemmel.” A király terve látszólag működött is, miközben áthaladt Trákián, Makedónián és Thesszálián, de előrehaladása szükségszerűen nagyon lassú volt.

Serege oly nagy volt, hogy kiitta az eléje kerülő folyókat és tavakat, még mielőtt minden egység átjutott volna a túlpartra. Az oroszlánok (melyek akkoriban még szép számban éltek azon a környéken) rákaptak az utánpótlást szállító tevékre. Xerxész pedig még az együttműködő görögök tartalékait is felélte, mikor kulináris igényeinek kielégítését követelte. Az egyik ilyen görög például hálát adott azért, hogy a király naponta csak egyszer evett, mert ha városának akkora reggelit kellene biztosítania, amekkora vacsorát Xerxész követelt, akkor lakói jobban tették volna, ha elmenekülnek, máskülönben „koldusbotra jutnak”.[17]

Ráadásul Xerxész sem tudta a domborzat minden egyenletlenségét kilapítani. A perzsáknak, hogy bejussanak Attikába, át kellett vonulniuk a Thermopülai-szoroson, s a Leónidasz által vezetett spártaiak – egy sokkal gyengébb és sietve összeverbuvált haderő – több napig feltartóztatták a támadókat. Se Leónidasz, se az elit „300” nem maradt életben, de a megadás elutasítása megmutatta, hogy Xerxész már nem hagyatkozhatott pusztán a megfélemlítésre céljai eléréséhez. Eközben az Égei-tengeren késő nyári viharok sújtották a flottáját, miközben az athéniak admirálisuk, Themisztoklész parancsát követve kiürítették városukat. Így Xerxész ugyanazzal a dilemmával került szembe, mint Napóleon 1812-ben Moszkvánál: mit tegyen, miután elfoglalta a célpontot, de kiderül, hogy azt kiürítették, és közeleg a rossz idő?

A királyok királya – rá jellemző módon – a még több megfélemlítés eszközéhez folyamodott. Felgyújtatta az Akropoliszt, majd egy másik orom tetején, egy újabb trónon ülve szemlélt egy másik víztömeget, hogy szemtanúja legyen, amint haditengerészetének megmaradt hajói beteljesítik diadalát. A legszentebb templomukból felszálló füst bizonyosan demoralizálni fogja az athéni polgárokból toborzott evezősöket. Ez az öböl azonban Szalamisz volt. A triérészek – a három evezősoros görög hajók – legénységét jól kiképezték, s a delphoi jósda biztonságot ígért a „faerődök” mögött, amelyek nyilván úszó erődök voltak. Így hát Xerxész figyelő tekintete előtt a görögök a tengerfenékre küldték flottáját, lemészárolva a túlélőket – akiket egyébként nem tanítottak meg úszni. A királynak most már nem volt más választása, mint hogy késve ugyan, de megfogadja nagybátyja tanácsát, és elinduljon haza.[18]

Themisztoklész siettette a király távozását, mert azt a pletykát terjesztette, hogy az athéniak következő célpontja a Hellészpontosz hídjai lesznek. Xerxész rémülten sietett vissza a túlpartra, magára hagyva demoralizált seregét. A görögök aztán a plataiai csatában legyőzték őket, ám a megtorlás befejezését egy nagy képzelőerejű drámaíróra bízták. Aiszkhülosz Perzsák című színdarabja, melyet nyolc évvel Szalamisz után mutattak be, arról szól, amint a megtört Xerxész bicegve megérkezik saját fővárosába, a korábban őt ünneplők sirámai közepette – ahol Dareiosz megtört szellemének figyelmeztetése fogadja: „Mértéktelen ne szőjön ember terveket.”[19]

Hérodotosz Aiszkhüloszra támaszkodott a háború történetének megírása során.[20] Lehet, hogy ő írta azokat az álmokat is – benne Dareiosz jelenésével, ha nem is a szellemével –, amelyek Xerxészt a Hellészpontoszhoz vezették? Ezt nem lehet biztosan tudni: a szellemek árnyékban járnak. Ám szórakoztató elképzelni, hogy ez a bizonyos árnyék, bárkit is képviselt, természetfeletti erejét arra használta, hogy előreutazzon az időben, majd visszatért az immár vigasztalhatatlan királyok királyához Tetlock professzor azon figyelmeztetésével, hogy a rókáknak gyakran igazuk van, a sünök pedig felsülnek.

V.

Xerxész Görögország ellen indított inváziója a sünszerű viselkedés korai, de látványos példája. A királyok királyának lenni hatalmas dolog: ha Xerxész képes volt összegyűjteni minden idők legnagyobb haderejét, miközben a Hellészpontosznál a vizet szárazfölddé, az Athosz-félszigeten pedig a szárazföldet vízzé változtatta, mire ne lett volna képes? Görögország meghódítása után miért ne igázhatta volna le egész Európát is? Miért ne terjesztené ki – tette fel magának a kérdést egy pillanatban – „Perzsia határait Zeusz égboltjáig?”[21]

De Xerxésznek – a sünök szokásához híven – nem sikerült megfelelő módon összekapcsolnia a céljait és az eszközeit. Mivel a célok csak a képzeletben léteznek, végtelenek lehetnek: talán egy trón a Holdon, nagyszerű kilátással. Az eszközök azonban makacsul végesek: a szárazföldön menetelő katonai csizmák, hajók a tengeren, valamint a testek, amelyek megtöltik őket. A céloknak és az eszközöknek kapcsolódniuk kell, ha bármit el akarunk érni. S e kettőt soha nem lehet felcserélni egymással.

Xerxész képességeit mindössze a saját törekvései korlátozták. A legjobbat remélte, feltételezve, hogy az lesz egyben a legrosszabb is. Csak a jelenben élt, elzárva magát a múlttól, ahol a tapasztalat lakozott, és a jövőtől, ahol az ismeretlen leselkedett.[22] Ha Xerxész felfogta volna ezeket a különbségeket, akkor belátta volna, hogy seregei és flottái soha nem tudják elszállítani mindazt, ami Görögország megtámadásához szükséges. Ha a király nem tudja rávenni azokat, akiket épp lerohant, hogy a seregét ellássák (ez nem volt könnyű feladat), akkor katonái (noha ő maga feltehetően nem) hamarosan éhezni (vagy szomjazni, vagy fáradni) kezdenek. Néhány ember ellenállása pedig, ahogy az a Thermopülai-szorosnál történt, sokak önbizalmát megrengetheti. Ráadásul közeledett a tél.

Ám a rókaszerű Artabanosz követésében is rejlettek volna kockázatok. Jó okkal figyelmeztethette Xerxészt a Hellészpontoszon túl várakozó kiivott folyókra, az éhes oroszlánokra, a hirtelen szélviharokra, a rosszindulatú helyiekre, az ádáz harcosokra, a rejtélyes orákulumokra, a lelkes evezősökre és a tengerbe vesző úszni nem tudókra: mivel ezek okai ismerhetők voltak, a következményeiket is ki lehetett számítani. De csak egyesével, mert a legügyesebb jós sem látja előre a halmozott hatásokat. A kis dolgok kiszámíthatatlanul összeadódnak, és nagy dolgokká válnak – ugyanakkor a vezetők sem hagyhatják, hogy a bizonytalanság megbénítsa őket. Úgy kell tenniük, mintha tudnák, mit csinálnak, még akkor is, ha nem tudják.

Xerxész ezt az elvet a kegyetlen végletekig vitte. Mikor a lüdiai Püthiosz minden csapatot és kincset biztosított, amit a király az invázióhoz kért, s egyedül legidősebb fia szolgálatát tagadta meg, Xerxész megtalálta a módját, hogy felejthetetlenül eszébe vésse eltökéltségét: az ifjút két részbe vágatta, majd megparancsolta katonáinak, hogy a két véres fél között vonuljanak tovább.[23] Ez a tett nem hagyott kétséget Xerxész elszántsága felől, ugyanakkor a szó szerint meghúzott vörös vonal őt magát is határok közé zárta. Attól fogva már nem gondolhatta át a terveit, még ha akarta volna is.

Xerxész és Artabanosz tragédiája az volt, hogy hiányzott belőlük a másik hozzáértése. A király, akárcsak Tetlock sündisznói, magára vonta ugyan közönsége figyelmét, de hajlamos volt egyre mélyebb gödrökbe ásni magát. A tanácsadó, akárcsak Tetlock rókái, kerülte a lyukakat, ám közönsége figyelmét nem tudta lekötni. Xerxésznek igaza volt. Ha megpróbálsz mindent előre látni, azt kockáztatod, hogy semmit sem érsz el. De igaza volt Artabanosznak is. Ha nem készülsz fel mindenre, ami megtörténhet, azzal azt éred el, hogy közülük néhány bizonyosan megtörténik.

VI.

Épp emiatt se Xerxész, se Artabanosz nem felelt volna meg F. Scott Fitzgerald 1936-ban leírt tesztjének, hogy kit lehet elsőrangú intelligenciával rendelkező embernek tekinteni: azt, akiben „megvan ama képesség, hogy egy időben két ellentétes gondolatot is észben tud tartani, mégis megőrzi a cselekvőképességét”.[24] Fitzgerald ezzel talán csak magának akart szemrehányást tenni. Írói karrierje ekkorra már megtorpant, s négy évvel később meg is halt, elvitte az alkoholizmus, a szívbetegség és a sikertelenség, amelyet korábbi hírneve csupán még fájdalmasabbá tett. Mindössze negyvennégy éves volt.[25] Ám aforizmájának rejtélyes bölcsessége, akárcsak Berliné a rókákról és sünökről, halhatatlanná tette. A delphoi jós is megirigyelte volna.[26]

Fitzgerald ellentétpárjának egyik lehetséges feloldása az lehet, ha az egymásnak ellentmondó megközelítésekből a legjobb részeket kiválasztjuk, miközben a legrosszabbakat elutasítjuk: azaz pontosan olyan kompromisszumot kötünk, amelyre huszonnégy évszázaddal korábban Xerxész és Artabanosz képtelen volt. De miként tehetnénk így? Könnyű belátni, hogy két elme hogyan juthat ellentétes következtetésekre, de vajon egy elmén belül képesek az ellentétek békésen megférni egymással? Fitzgerald esetében biztosan nem így történt, hisz élete ugyanolyan gyötrelmes volt, mint Tolsztojé, s fele olyan hosszú ideig sem tartott.

A legjobb választ erre a kérdésre paradox módon Berlintől kapjuk, aki hosszabb és boldogabb életének nagy részét annak szentelte, hogy kibékítse az egyetlen elmén belül jelentkező ellentéteket. A hétköznapi tapasztalat, mutatott rá, tele van „egyformán végsőnek számító célkitűzésekkel […], amelyek közül néhánynak a megvalósítása elkerülhetetlenül azzal jár, hogy közülük másokat feláldozunk”. Többnyire nem tisztán körülírható alternatívák közül kell választanunk – például a jó és a rossz között –, hanem olyan jó dolgok közül, melyeket nem kaphatunk meg egyszerre. „Az ember megmentheti saját lelki üdvét, vagy alapíthat, fenntarthat, illetve szolgálhat egy nagy és dicsőséges államot – írja Berlin –, de egyszerre mindkettőt nem mindig teheti meg.” Másképp fogalmazva, úgy, hogy egy gyerek is értse: ha minden édességet felfalsz, amit halloweenkor kapsz, akkor bizony hányni fogsz.

Ezeket a dilemmákat úgy oldjuk meg, hogy időben elnyújtjuk őket. Bizonyos dolgokra most törekszünk, másokat későbbre halasztunk, megint másokat megvalósíthatatlannak tartunk. Eldöntjük, hogy mit hova lehet beilleszteni, majd hogy melyiket mikor tudjuk elérni. A folyamat nehéz lehet: Berlin „a választás szükségességét és gyötrelmét” hangsúlyozta. De ha ezek a választási lehetőségek eltűnnének, tette hozzá, akkor „a választás szabadsága” is eltűnne, s így maga a szabadság is.[27]

Mi a helyzet tehát Berlinnek azzal a nézetével, melyet Tolsztoj-esszéjében fogalmazott meg, amely szerint az embereket általában „rókákra és sündisznókra lehet osztani?” Vajon nekünk is egyik vagy másik csoportba kell sorolnunk magunkat, ahogyan Tetlock kérte a szakértőitől? Berlin nem sokkal a halála előtt elismerte, hogy erre nincs szükség. „Vannak emberek, akik se nem rókák, se nem sünök, és vannak, akik mindkettők.” Ő csak egy „intellektuális játékot” játszott. Mások túl komolyan vették.[28]

A magyarázatnak volt értelme Berlin felfogásának tágabb keretein belül, hisz milyen választási lehetőségeink lennének, ha az állatok viselkedését utánzó olyan kategóriák közé szorulnánk, amelyek kiszámíthatóvá tesznek?[29] Ha (ahogy Fitzgerald érvelt) az intelligenciához szükség van az ellentétekre – vagy ahogy Berlin szerint a szabadság választás kérdése –, akkor a prioritásokat nem lehet előre meghatározni. Ezeknek azt kell tükrözniük, hogy kik vagyunk, ám egyben azt is, amit megtapasztalunk: az elsőt tudhatjuk előre, a másodikat nem mindig. Egyetlen elmében (a sajátunkban) kellene összepárosítanunk a sündisznó irányérzékét és a róka érzékenységét a környezetre. Miközben megőrizzük a cselekvőképességünket is.

VII.

De hol találunk efféle értelmet és érzékenységet – leszámítva persze egy nem idevágó Jane Austen-regénycímet? Austen ad némi támpontot, mert csak az elbeszélések képesek megmutatni az ilyen dilemmák történetét. Nem elég, ha a döntéseket úgy mutatjuk be, mint mikroszkópos tárgylemezen a metszeteket. Nyomon kell követnünk a változást, s ezt csak úgy tehetjük meg, ha a múltat történetek, életrajzok, versek, színdarabok, regények vagy filmek formájában újraalkotjuk. Közülük a legjobbak egyszerre adnak éles és homályos képet: tömörítik a történéseket, hogy tisztább legyen a határvonal tanítás és szórakoztatás között, miközben el is mossák e vonalat. Röviden, ezek történetmesélések. És alapvető követelmény, hogy ne untassanak.

Steven Spielberg 2012-es Lincoln című filmje a történetmesélés egyik csúcspontja. A Daniel Day-Lewis által alakított elnököt állítja elénk, aki megpróbálja valóra váltani a Függetlenségi nyilatkozatban foglalt kijelentést, miszerint minden ember egyenlőnek teremtetett: mi dicséretesebb ügyet követhetne egy sündisznó? Ám a rabszolgaság eltörléséhez Lincolnnak keresztül kell vernie az alkotmány 13. módosítását a frakciókra szakadt képviselőházon, s itt olyasféle rókaszerű húzásokhoz folyamodik, amilyeneket csak el tudunk képzelni. Alkudozik, veszteget, hízeleg, csűri-csavarja a szót, és nyílt hazugságoktól sem riad vissza – olyannyira, hogy a filmből árad (vizuálisan, ha nem is szó szerint) a dohányfüsttel teli szobák áporodott szaga.[30]

Mikor Thaddeus Stevens (Tommy Lee Jones) megkérdezi az elnököt, hogyan egyeztethető össze egy ilyen nemes cél ilyen bűzös módszerekkel, Lincoln felidézi, mire tanították őt ifjúkori évei, amikor még földmérőként dolgozott:

Iránytű… mindig északra mutat, bármerre nézünk. De nem segít meglátni a lápot, sivatagot, szakadékot, ami épp utunkba kerül. Ha célunk felé igyekezve utat tévesztünk, szakadékba esünk, vagy magába zár egy bűzös mocsár. Mire jó tudni, hogy hol van észak?[31]

Amikor láttam a filmet, elfogott az a kísérteties érzés, hogy Berlin mellettem ül, majd a jelenet végén odahajol hozzám, hogy diadalmasan a fülembe súgja:

– Látod? Lincoln tudja, mikor kell sündisznónak lenni (amikor az iránytűre hagyatkozik), és mikor rókának (amikor megkerüli a mocsarat)!

Az igazi Lincoln, amennyire tudom, soha nem mondott ilyet, s az igazi Berlin sajnos nem láthatta Spielberg filmjét. De Tony Kushner forgatókönyve megmutatja, hogyan lehet Fitzgerald elképzelése szerint összekapcsolni az intelligenciát, az ellentétes eszméket és a cselekvőképességet: Lincoln egyszerre tartja szem előtt a hosszú távú törekvéseket és a közvetlen szükségszerűségeket. Azzal békíti össze a Berlin által leírt rókát és sündisznót, hogy kiemeli mind a választás elkerülhetetlenségét, mind a kiszámíthatatlanságát – nem tudhatja, milyen alkukat kell majd kötnie, amíg nem látja, hogy az előzőek mire vezettek. S a film többször is összekapcsolja a nagy dolgokat a kicsikkel: Lincoln megérti, hogy a képviselőházi szavazás – és így a rabszolgaság jövője Amerikában – azon is múlhat, hogy ki lesz valahol egy faluban a postamester.

Spielberg Lincolnja tehát bemutatja az időn átívelő cselekvéseket (Berlin), azt, hogyan létezhetnek az ellentétek egymás mellett egy térben (Fitzgerald), és a méretarányok eltolását – ami akár Tolsztojtól is visszaköszönhet. Hiszen mindkét Lincoln – a filmben ábrázolt és a valóságos – ösztönösen ragadta meg azt, amit saját kolosszális drámájában, a Háború és békében Tolsztoj próbált megmutatni: hogy minden mindennel összefügg. Talán ezért van az, hogy a nagy regényíró, aki ritkán látta meg a „nagyságot” az államférfiakban, posztumusz mégis ezt az elismerő jelzőt adományozta a mártírhalált halt elnöknek.[32]

VIII.

A Háború és békében zajló méretarányváltások a mai napig megdöbbentik az olvasót. Tolsztoj az első nagy bálon Natasa gondolataiba helyez minket, aztán Pierre-ébe, aki párbajba keveredik, s túléli azt, később pedig Bolkonszkij herceg és Rosztov gróf szemén keresztül figyeljük a világot, akik a modern irodalom legnehezebb, egyben legelnézőbb apái. Tolsztoj azonban az intim gondolatokból óriási arányokra vált, hogy megmutassa nekünk az Európán végigvonuló hadseregeket, majd ismét visszatér a kis léptékhez, hogy a seregeket irányító uralkodókra és tisztekre összpontosítson, aztán még közelebbi képre vált, hogy a seregekben élő, masírozó és harcoló egyszerű közkatonákat is bemutassa. Borogyino után újra nagytotálra vált, hogy megmutassa a lángokban álló Moszkvát, majd ráközelít, hogy bemutassa az égő városból menekülőket, köztük a súlyosan sebesült Andrej herceget, aki annak a Natasának a karjaiban hal meg, akibe három évvel és több száz oldallal korábban, a lány első nagy bálján beleszeretett.

Akár felülről lefelé, akár alulról felfelé közelítjük meg a valóságot, Tolsztoj mintha azt mondaná, hogy végtelen számú lehetőség létezik meghatározhatatlan számú szinten, és mind egyszerre. Némelyik kiszámítható, a többségük azonban nem, s csak ezek fikciós ábrázolása – amelyet nem köt gúzsba a tudósok szolgai ragaszkodása az elméletekhez és az archívumokhoz – mutathatja meg őket a maguk valójában.[33] Ennek ellenére a hétköznapi embereknek az esetek nagy részében mégis sikerül értelmet adni nekik. Berlin a Tolsztojról szóló esszéjében próbálta megmagyarázni, hogyan:

A történelem, csakis a történelem, csakis a konkrét események időbeli és térbeli összessége – a valódi férfiak és nők valódi tapasztalatainak összessége egymáshoz és viszonyuk egy valós háromdimenziós, empirikusan megtapasztalt, fizikai környezethez –, csakis ez foglalja magában azt az igazságot, azt az anyagot, amelyből megalkothatóak a valódi válaszok – az olyan válaszok, melyek megértéséhez nincs szükség különleges érzékre vagy olyan képességekre, amelyekkel a normális ember ne rendelkezne.[34]

Ez a szövegrészlet még az egyszerűséget ritkán erénynek tekintő Berlin léptékével is bonyolult. Mégis úgy vélem, hogy itt egy olyan ökológiai érzékenységet ír le, amely egyaránt tiszteletben tartja az időt, a teret és a méretarányokat. Xerxészből mindez hiányzott, Artabanosz erőfeszítései ellenére is. Tolsztoj egy regény erejéig, de közel járt hozzá. Lincoln azonban – akinek oldaláról hiányzott egy Artabanosz, s aki nem élt addig, hogy a Háború és békét olvashassa – minden jel szerint valamiképp a magáévá tette ezt, mégpedig a nagy államférfiak között szokatlan józan ész révén.

IX.

Józan ész alatt azt a könnyedséget értem, amelyet követve többségünk az idő túlnyomó részében elboldogul. Általában tudjuk, hogy merre megyünk, de folyamatosan módosítjuk az útvonalunkat, hogy elkerüljük a váratlan eseményeket, beleértve az akadályokat, melyeket mások emelnek elénk, miközben ők is úton vannak, bárhová is tartanak. A saját diákjaim például ügyesen elkerülik, hogy lámpaoszlopokba, riadt professzorokba vagy hasonlóan elfoglalt társaikba ütközzenek, miközben kényszeresen konzultálnak azokkal az elektronikus kütyükkel, amelyek látszólag összenőttek a kezükkel vagy a fülükkel. Nem mindannyian vagyunk ilyen mozgékonyak, ám semmi szokatlan nincs abban, hogy az agyunkban egyszerre van jelen a rövid távú érzékenység a környezetre és a hosszú távú irányérzék. Ezekkel az ellentétekkel élünk együtt nap mint nap.

Daniel Kahneman pszichológus e képességet a kétféle gondolkodásmódra való tudattalan támaszkodásra vezeti vissza: a „gyors” gondolkodás intuitív, impulzív és gyakran érzelmi jellegű. Szükség esetén azonnali cselekvést eredményez: ezt tesszük, hogy ne menjünk neki dolgoknak, vagy hogy azok se jöjjenek nekünk. A „lassú” gondolkodás megfontolt, fókuszált és általában logikus. Egyáltalán nem kell cselekvést eredményeznie: ennek segítségével tanulunk, hogy tudást szerezzünk. Tetlock az emberi genomban is felfedezett egy hasonló dolgot, melyet Berlin állataival magyarázott:

A rókák könnyebben élnek túl a gyorsan változó környezetben, mikor azok vannak előnyben, akik gyorsan lemondanak a hibásnak bizonyult elgondolásokról. A sündisznók a statikus környezetben rendelkeznek előnyökkel, amely a kipróbált és igaznak bizonyult formulákhoz történő ragaszkodást díjazza. A fajtánk – a homo sapiens – előnyére szolgál, ha mindkét stílus jelen van.[35]

Létünket tehát annak köszönhetjük, hogy ügyesen váltunk a gyors és a lassú gondolkodás – a rókák és a sünök viselkedése között. Mert ha soha nem lépünk túl azon, hogy egyetlen nagy dolognak lássuk magunkat, akkor nemcsak Lincoln egyik mocsarában végeztük volna, hanem a mamutokkal együtt pusztultunk volna valamelyik kátránytóban.

De miért nem mutatnak hasonló rugalmasságot a hatalmon lévők? Miként lehet, hogy a történelem egyik távoli végpontján Xerxész és Artabanosz ilyen kevés jelentőséget tulajdonított ennek? S miként lehet, hogy a másik végponton Tetlock szakértői ilyen könnyűszerrel besorolták magukat rókának vagy sündisznónak, ám sohasem mindkettőnek? És miért kellene Lincoln államférfiúi magatartását rendkívüli dolognak tartanunk, ha csak azt tette, amit a közönséges emberek mindennap? A józan ész ebben az értelemben olyan, mint az oxigén: minél magasabbra jutunk, annál ritkább. „A nagy hatalommal nagy felelősség jár” – emlékezteti Ben bácsi a Pókembert felejthetetlen módon[36] –, ahogy az a veszély is, hogy valaki ostoba dolgokat tesz.

X.

Pont ezt hivatott megakadályozni a nagystratégia. Jelen könyv céljaihoz e kifejezést épp ezért úgy definiálom, mint a potenciálisan korlátlan törekvések összehangolását a szükségszerűen korlátozott képességekkel. Ha az ember olyan célokra törekszik, amelyek meghaladják a teljesítőképességét, akkor előbb-utóbb vissza kell vennie a céljaiból, hogy azok illeszkedjenek az eszközeihez. Az eszközök gyarapításával több célt érhetünk el, de nem az összeset, mert a célok lehetnek végtelenek, az eszközök pedig soha. Bármilyen egyensúlyt is találunk, mindig lesz kapcsolat a valóságos és az elképzelt dolgok, a jelenlegi helyzetünk és a tervezett céljaink között. S addig nem lesz stratégiánk, míg össze nem kötjük a pontokat – bármennyire eltérőek legyenek is – abban a helyzetben, amelyben épp működünk.

Akkor mégis mire szolgál a „nagy” jelző? Azt hiszem, ahhoz van köze, hogy mi a tét. Senkinek nem változik meg alapvetően a diákélete, ha egyik reggel még húsz percet alszik, ezért meleg étel helyett egy hideg bagelt vesz magának órára menet. A tét azonban növekszik, ha az adott személy elgondolkodik rajta, mit tanul aznap azon az órán, hogyan kapcsolódik ez a többi kurzusához, mi lesz a főszakja, miből diplomázik, miféle állást kap majd, és kibe lesz esetleg szerelmes útközben. A stratégiák sora akkor is egyre bővül, ha mindvégig szem előtt tartjuk őket. Tévedés tehát azt mondani, hogy az államoknak nagyszabású stratégiái vannak, de az embereknek nincsenek. Az összehangolódásra időben, térben és mértékben egyaránt szükség van.

A nagystratégiákat azonban tradicionálisan a háborúk tervezésével és megvívásával hozták összefüggésbe. Ez nem meglepő, tekintve, hogy a törekvések és a képességek első írásos vonatkozásai a katonai hadműveletekhez kapcsolódtak. „Gondoljuk hát meg, hogy mindez mint legyen eztán – intette a Homérosz által szájába adott tanáccsal a bölcs Nesztor az akhájokat Trója hosszú ostromának egy kétségbeesett pillanatában –, hogyha ugyan használ a tanács.”[37] Ám az efféle összehangolás szükségessége sokkal régebbre nyúlik vissza, feltehetően az első előemberig, aki kitalálta, hogyan szerezzen meg valamit, amit akar, bármilyen eszközzel, ami épp a rendelkezésére állt.[38]

A halált követő életet leszámítva az egyetemes törekvés minden bizonnyal a túlélés volt. Ezenkívül is virágoztak a stratégiák, melyek az olyan egyszerű feladattól, mint az élelem, a menedék és a ruházat felkutatása, egészen az olyan összetett feladatokig terjedtek, mint egy-egy nagy birodalom irányítása. A siker meghatározása sosem volt könnyű, de az eszközök véges száma segített benne. Mert bár az elégedettség végső soron lelkiállapot, az eléréséhez valódi eszközökre van szükség. Ebből a tényből fakadt aztán mindig az összehangolás, egyben a stratégia szükségessége is.

XI.

Lehetséges-e tehát nagystratégiát tanítani, vagy legalábbis azt a józan észt, mely az alapját biztosítja? Ha Lincoln, akinél kevesebb formális oktatásban nemigen részesült amerikai elnök, az általa jónak talált olvasmányokból és az önmaga által kiértékelt tapasztalatokból tanulta meg, amit tudnia kellett, nem tehetnénk-e mi is ugyanezt?[39] Az egyszerű válasz az, hogy Lincoln zseni volt, a legtöbbünk pedig nem az. Shakespeare-nek minden jel szerint nem volt tanára, aki írásra oktatta. Akkor hát senki másnak sincs szüksége rá?

S ne feledjük azt se, hogy Lincolnnak – és Shakespeare-nek – egy egész életen át tartott, hogy azzá váljon, aki volt. A mai fiataloknak erre nincs szükségük, mert a társadalom igen éles határvonalat húz az általános oktatás, a szakmai képzés, a szervezeten belüli felemelkedés, a felelősségvállalás, majd a nyugdíjazás között. Ez súlyosbítja azt a problémát, amelyet Henry Kissinger már régen felismert: az államférfiaknak a csúcsra jutás előtt felhalmozott „intellektuális tőke” az egyetlen eszközük, melyre a csúcson támaszkodhatnak.[40] Ma már kevesebb idő áll rendelkezésünkre, mint egykor Lincolnnak, hogy bármi újat tanuljunk.

Így az egyetemekre marad, hogy formálják diákjaik elméjét, míg azok még egyáltalán figyelnek rájuk, ám a tudományos élet maga is megosztott. Szakadék nyílt a történelem tanulmányozása és az elméletalkotás közt, holott mindkettőre szükség van, hogy a célokat összhangba hozzuk az eszközökkel. A történészek, tudván, hogy szakterületük a kutatást részesíti előnyben, hajlamosak elkerülni az elméleti általánosításokat: ezzel elérik, hogy a komplexitásokban ne kapjanak helyet azok az egyszerűségek, amelyek végigvezetnének bennünket rajtuk. Az elméletalkotók viszont, akik mindenáron a társadalom „tudósainak” tartják magukat, az eredmények „megismételhetőségére” törekszenek: ez pedig a kiszámíthatóságra való törekvés során a komplexitást az egyszerűséggel helyettesíti. Mindkét közösség elhanyagolja az általános és a különös – az egyetemes és a helyi tudás – közötti kapcsolatokat, noha ezek táplálják a stratégiai gondolkodást. S mindkettő képviselői, mintha csak el akarnák rejteni eme hiányosságaikat, túl gyakran írnak csapnivalóan.[41]

Létezik azonban egy régebbi módja is annak, ahogy a történelem és az elmélet már együttműködött. Machiavelli erre utal A fejedelem ajánlásában, melyben semmit sem értékel annyira, „mint a híres emberek cselekedeteinek ismeretét, amelyre a mai dolgokban való jártasság révén tettem szert, valamint azáltal, hogy gyakran forgattam régi történetekről szóló könyveket”. Mindezt „most egy kicsiny kötetben összegyűjtöm”, melynek célja „megtanítani Nagyságodat [azaz a szerző pártfogóját, Lorenzo de’ Medicit] mindarra, amit oly sok év alatt, sok veszedelem és hányattatás során elsajátítottam”.[42]

Carl von Clausewitz monumentális, de befejezetlen klasszikusában, A háborúról című művében részletesebben is kifejti Machiavelli módszerét.[43] Szerinte a történelem önmagában csak történetek hosszú sora. Ez azonban nem jelenti, hogy utóbbiak haszontalanok lennének, mert az elmélet, ha úgy fogjuk fel, mint e történetek leszűrését, megóv attól, hogy újra végighallgassuk őket. Ilyesmire nincs idő, mikor az ember épp hadba készül, vagy bármely más feszültségterhes területre merészkedik. Ám nem is lehet csak úgy bolyongani, mint Tolsztoj Pierre-je Borogyinónál. És itt kerül képbe a kiképzettség.

A jól kiképzett katona bizonyosan jobban teljesít, mint a felkészületlen. De mit is ért „kiképzés” alatt Clausewitz? Azt, hogy képesek legyünk időn és téren átívelő elvekre támaszkodni, hogy legyen bennünk valamiféle megérzés arra nézve, mi vált be korábban, és mi nem. Ezeket aztán az adott helyzetre alkalmazzuk: itt kap szerepet a méretarányosság. Az eredmény egy olyan terv lesz, amely a múltból nyer információt, a jelenhez kapcsolódik, és a jövőbeni cél megvalósítására irányul.

A szembeszállás az ellenséggel azonban nem minden tekintetben alakul terv szerint. Kimenetele nemcsak attól függ, hogy mit tesz a másik fél – ez lenne az „ismert ismeretlen”, Donald Rumsfeld korábbi amerikai védelmi miniszter híres megfogalmazását használva[44] –, hanem tükrözi az „ismeretlen ismeretleneket” is, mindazokat a dolgokat, melyek még az ellenféllel való találkozás előtt rosszul sülhetnek el. Ezek együttesen alkotják azt, amit Clausewitz „súlypontnak” nevezett: az elmélet és a valóság összeütközését, amelyre Artabanosz próbálta figyelmeztetni Xerxészt sok évszázaddal korábban a Hellészpontosznál.

Ilyenkor az egyetlen megoldás a rögtönzés, ám ez nem azt jelenti, hogy csak úgy improvizálunk menet közben. Ragaszkodhatunk a tervhez; módosíthatunk rajta; sőt akár teljesen el is vethetjük. De akárcsak Lincoln, ilyenkor is tudni fogjuk, hogy merre mutat az iránytűnk, bármi ismeretlen álljon is köztünk és céljaink között. A fejünkben egy sor lehetőség lesz arra, hogyan kezeljük ezeket, amelyek alapja az előttünk járók által nehezen megszerzett tanulságok lesznek – mintha csak Machiavellitől kapnánk őket. A többi már csupán rajtunk múlik.

XII.

A Hellészpontoszon átkelő hajók manapság is éppúgy összekötik a csatatereket, ahogy egykor Xerxész hídjai: Trója az ázsiai oldalon fekszik délebbre, Gallipoli pedig az európai oldalon még közelebb van. Most azonban a hajók kompok, míg a seregek, melyeket szállítanak, turistákból verbuválódnak, akik azt használják ki, hogy az időben harminc évszázad által elválasztott helyszínek alig 50 kilométerre fekszenek egymástól. Még arra is van idő, hogy egy nap alatt megnézzük a trójai falovat Çanakkaléban – persze nem az igazit, hanem a 2004-es Brad Pitt-filmből ott maradt kelléket.

A látvány nem olyan grandiózus, mint amely Xerxész pillantása előtt elterült Kr. e. 480-ban a hegyfokról, de fontos tanulsággal szolgál: a harci tapasztalat még annál is ritkább, mint a közelmúltban bármikor. Akármi is az ok – a félelem, hogy egy világháborúban minden résztvevő megsemmisül; hogy elmozdultunk a kisebb háborúk irányába, amelyekbe a harcoló társadalmak csak részben folynak bele; vagy kizárólag a szerencse miatt –, ma kevesebben találják magukat egy csatamezőn. A városnézők veszik át az uralmat a terep fölött.

Clausewitz kiképzési elgondolása azonban őrzi aktualitását. Ez a legjobb védelem az ellen, hogy a stratégiák egyre ostobábbak legyenek, miközben mind terebélyesebbé válnak, ami békében és háborúban egyaránt visszatérő probléma; az egyetlen módja annak, hogy a tervezés és az improvizáció látszólagos ellentétét kibékítsük, vagyis arra a józan észre tanítsunk, mely abból fakad, hogy tudjuk, mikor kell sünnek lenni, és mikor rókának. De vajon a mai fiatalok hol kaphatnak efféle oktatást, ha nem a hadseregben, vagy nem túl hatékony módon az egyetemeken, esetleg egy munkahelyen?

„A waterlooi csatát az etoni sportpályákon nyerték meg” – szól az aforizma, amely soha nem hagyta el Wellington hercegének száját, bár a viktoriánus korszak legfőbb epigrammaszállítójaként akár mondhatott is volna ilyet.[45] Mert a háború és a háborúra való felkészülés mellett a versenysportban találkozik legszembeötlőbben a clausewitzi kombináció: a tapasztalatokon átszűrt múlt, a tervezett jelen és a bizonytalan jövő. Mivel a sport manapság divatosabb, mint a herceg korában, a versenyeken is többen vesznek részt. De mit hoz ez magával, és mi köze van a nagystratégiához?

Az adott sportot úgy tanuljuk meg, hogy van egy edzőnk, szó szerint egy „kiképzőnk”, aki azt teszi, amit a kiképzők tettek, mikor kötelező volt a sorkatonaság: megtanítja az alapokat, állóképességet fejleszt, fegyelmet tart, együttműködésre ösztönöz, megtanítja, hogyan bukjunk el, majd hogyan épüljünk fel a kudarcból. De amint a játék elkezdődik, az edzőnk csak kiabálni vagy pufogni tud a pálya széléről. A csapattársainkkal együtt magunkra maradunk. Mégis mindannyian jobban járunk egy edzővel: nem véletlen, hogy egyes amerikai egyetemeken az edzők fizetése meghaladja az őket felfogadó elnökök javadalmazását.

Mindez azonban azt jelenti, hogy a sportverseny közben vagy sünök, vagy rókák vagyunk? Valószínűleg ostobaságnak tartanánk a kérdést, hiszen egyszerre vagyunk mindkettő: volt egy sünszerű tervünk, azt szükség szerint rókaszerűen módosítottuk, s attól függően nyerünk vagy vesztünk, hogy bevált-e vagy sem. Visszatekintve nehéz lenne megmondani, hogy egyes pillanatokban épp melyek voltunk. Ehelyett cselekvés közben ellentétes elképzeléseket fontolgattunk.

Ugyanez a helyzet az élet legtöbb olyan területén, ahol szintén ösztönösen vagy csaknem ösztönösen hozunk döntéseket. Ám ahogy nő az autoritás, úgy nő az öntudatosság is. Ha egyre többen figyelnek, a gyakorlásból teljesítmény lesz. Onnantól fogva számít a hírnév, ami korlátozza a rugalmasságot. Azok a vezetők, akik eljutottak a csúcsra – Xerxész vagy éppen Tetlock szakértői –, a saját nagyságuk foglyai lehetnek: olyan szerepekbe zárják önmagukat, melyekből nem tudnak kiszabadulni.

Ez a könyv tehát azokról a mentális Hellészpontoszokról szól, amelyek az egyik parton lévő vezetési gyakorlatot elválasztják a másik oldalon lévő józan észtől. Biztosítani kell a szabad és gyakori átkelést a két part között, mert csak ilyen ide-oda váltások árán válnak lehetővé a nagystratégiák – az eszközök és a célok összehangolása. De az áramlatok gyorsak, a szelek megbízhatatlanok, a hidak pedig törékenyek. Most már nincs szükség arra, hogy Xerxészt követve megfélemlítsük vagy kiengeszteljük a vizet. Ám ha elemezzük, hogy az említett uralkodó óta mások hogyan kezelték a logika és a vezetés ellentéteit, talán felkészülhetünk azokra az átkelésekre, amelyeket előbb-utóbb nekünk is meg kell majd tennünk.

2. fejezet

ELNYÚLÓ FALAK

Fentről nézve mintha csak egy óriási csont lett volna, amelyről egy jóllakott isten a messze északon, az Olümposz hegyén lerágta a húst, majd hanyagul elhajította Attika déli részén. A képződmény ízülethez hasonló egyik vége egy sziklaszirtre támaszkodott, a másik épp csak érintette a vízpartot. Teljes hossza körülbelül tíz kilométer lehetett, de a két végén lévő kiszögellések huszonhat kilométerre növelték a kerületét. Egy mintegy hat kilométer hosszú, valószínűtlenül vékony szár kötötte össze őket: függőlegesen felállítva a szerkezet nem bírta volna el a saját súlyát. De nem is ez volt a cél, hisz valójában falak voltak, a valaha épített leghosszabb falak, amelyek két várost vettek körül.[46]

Az északkeleti végén fekvő Athénban hozzávetőleg kétszázezren laktak, mikor Kr. e. 457-ben elkészültek a falak. A délnyugati Pireuszt kevesebben lakták, de a területe nagyobb volt: ez szolgált kikötőül az athéniak számára földközi-tengeri kereskedelmükhöz, s ez volt egyben a támaszpont azon hadihajók javításához és felkészítéséhez, melyek huszonhárom évvel korábban „faerődökként” meghozták a szalamiszi győzelmet. Jóval azután, hogy Athén elvesztette az akkor kivívott elsőséget, Plutarkhosz, a történetíró „az örök fiatalságot” látta a város épületeiben és közterein, mintha „mindig fiatal szellem és soha meg nem öregedő lélek lakoznék bennük”. Az újjáépített Akropolisz, amely továbbra is magán viselte a perzsa fáklyák perzselő nyomát, sziklatrónjáról nézett le az alant elterülő tájra, ahogy ma is teszi oly sok későbbi csapás után.

Az Athént és Pireuszt összekötő falak mintegy ötszáz lábnyi távolságra álltak egymástól: elég szélesen ahhoz, hogy az emberek, állatok, szekerek, áruk és kincsek kétirányú folyama keresztülhaladjon köztük, ám elég keskenyen, hogy jól védhetőek legyenek. Szilárd építmények voltak – körülbelül tíz láb vastagok és huszonöt láb magasak –, de formájukban furcsa módon kevéssé elegánsak. Kövek ültek esetlenül a habarcsban. Törött oszlopok álltak ki belőlük, néhol még sírkövek darabjai is. Hivatalosan az volt a magyarázat, hogy emlékműként szolgálnak: a falakon járva Xerxész dúlása kellett, hogy az emberek eszébe jusson. Azért voltak ott az ősök, hogy az emberek ne feledjenek.[47]

Xerxész mindent magával hozott a Hellészpontoszon túlra, kivéve a nagystratégiát: ha célkitűzései egybeestek a képességeivel, minek fáradozna azzal, hogy összehangolja őket? A szűkösséget csak azután ismerte meg, hogy a szárazföld, a tenger, az időjárás, a görögök és a jósok rákényszerítették. Mivel minden tekintetben erősnek hitte magát, nem tartalékolt semmit: ha egyvalaki elbukott, másik lépett a helyébe. Így vesztett el – becslések szerint – több mint kilencszáz triérészt és negyedmillió embert.[48]

A görögök ezzel szemben mindig is szűkölködtek. A perzsákkal ellentétben, akiknek birodalma az Égei-tengertől Indiáig terjedt, ők egy kis, zegzugos félszigetet laktak be, amely megosztotta az erőforrásokat, s ellenállt a hatalomnak. A városoknak és a településeknek maguknak kellett gondoskodniuk a védelmükről: ezt nem tehette meg helyettük a királyok királya. Voltak szövetségek, sőt gyarmatok is, de homályos kötelezettségekkel, s a lojalitás is gyakran változott. Ez tette Görögországot a rivalizálás és egyben a stratégiák melegágyává.[49] Xerxész veresége után két városállam emelkedett ki közülük. Ezek minden tekintetben különböztek egymástól – azt kivéve, hogy a szűkösség mindkettőtől megkövetelte a specializálódást.

I.

A spártaiak, akik az utolsó emberig harcoltak a Thermopülai-szorosnál, már régóta harcosként éltek. A Peloponnészoszi-félszigeten vetették meg a lábukat, de nem földművelőként, azt a rabszolgákra (helótákra) hagyták; stratégiájuk az volt, hogy hadseregüket Görögország legjobbjává tegyék. Egyéb cél híján lélegzetelállító romokat sem sikerült maguk után hagyniuk. Hivatásos harcosként folyamatosan edzettek, hogy aztán nagy ritkán csatába is bocsátkozzanak: a Kr. e. 490-es marathóni ütközetről például azért maradtak le, mert épp holdünnepet tartottak. Ám amikor felkeltették haragjukat, ahogy azt Xerxész támadása tette, a spártaiak dühe messze meghaladta a létszámukat. Ezért bízta rájuk Athén – a Thermopülai-szoros ellenére is – a szárazföldi védelmet. Mikor ezzel kudarcot vallottak, mondja Thuküdidész, az athéniak „úgy döntöttek, hogy elhagyják városukat, vagyonukkal hajóra szálltak és tengerjáróvá lettek”.[50]

Az athéni már abban az időben hajózó nép volt, és a város kereskedelmi hálózata az Atlanti-óceántól a Fekete-tengerig terjedt. Az athéniak időközben meg is gazdagodtak, s gyarmataiktól is begyűjtötték a profitot és a védelmi pénzt, miközben Attika egy közeli sarkában ezüstöt bányásztak. Ebből finanszírozták a szalamiszi flottát; Themisztoklész azonban többre vágyott holmi fából ácsolt tengeri erődöknél. Hatalmas falakat akart emelni, de immár a szárazföldön. Ha Athént és Pireuszt körbekerítik, akkor ezekből a városokból szigetek válnak. Ilyesformán védve lennének a szárazföldi támadásokkal szemben, míg a tenger ellátná őket mindennel, amire szükségük van, miközben készek volnának olyan félelmetes flottát felállítani, amilyen rémisztő a spártai sereg.[51]

A spártaiak és az athéniak tehát arra készültek, hogy tigrisek és cápák legyenek: mindkettő uralkodó a saját területén.[52] A józan ész ekkor még azt diktálta volna, hogy a két fél működjön együtt, hiszen a perzsa veszély továbbra is nyilvánvaló és reális volt. Ehelyett valami értelmetlen dolog történt. A görögök felejthetetlen módon ragyogóvá tették a civilizációt, amelyet korábban megmentettek – azután majdnem elpusztítottak.[53]

II.

Az Athén, Spárta és szövetségeseik között Kr. e. 431 és 404 között vívott peloponnészoszi háború egy dologban hasonlított a sokkal rövidebb perzsa háborúkra: mindkettőnek volt egy-egy nagy krónikása. Thuküdidész azonban figyelmeztette olvasóit, hogy ő nem hasonlít Hérodotoszra. Története korántsem olyan elbeszélés lesz, amelyet „nem az igazság kiderítése végett” alkottak, csak hogy olvasói vonzóbbnak találják. A „mesés részletek” hiánya talán „látszólag kevés szórakozást nyújt”, ám azt remélte, amit Plutarkhosz később Athén romjaiban vélt felfedezni: gyógyírt az idő romlása ellen, s így „ez az alkotás maradandó értéknek készült”. Elég lenne, írta Thuküdidész, ha történetét hasznosnak ítélnék azok, akik „szeretnék látni a megtörtént események lényegét, s következtetni óhajtanak – ha majd embervoltunk következtében ugyanolyan vagy hasonló dolgok fordulnak elő […]”.[54]

A múlt és a jövő Thuküdidésznél éppúgy nem egyenértékű, mint a képességek és az ambíciók a stratégiában – de összekapcsolódnak. A múltat csak tökéletlen forrásokból ismerhetjük, beleértve a saját emlékezetünket is. A jövőt sem ismerhetjük, csupán annyit tudhatunk róla, hogy a múltból indul ki, ám aztán el is távolodik tőle. Thuküdidész megkülönböztetése a hasonlóság és az egyformaság között – az időn átívelő minták és az idő által leépített ismétlődések között – az, ami az aszimmetriát összepárosítja, mert azt sugallja, hogy a múlt csak akkor készít fel bennünket a jövőre, ha (bármennyire tökéletlenül is) átad valamit magából. Ugyanúgy, ahogy a képességek is arra korlátozzák az ambíciókat, amit a körülmények lehetővé tesznek.

Egy nagy dolog vagy sok kicsi ismerete tehát nem elég: a hasonlóságok, melyek Thuküdidész szerint mindenképp előfordulnak, bárhol megjelenhetnek a sündisznótól a rókáig terjedő skálán – oda-vissza. De akkor ő melyik a kettő közül? Éppoly haszontalan ezt a kérdést az esetében feltenni, mintha egy kiemelkedő sportolót próbálnánk besorolni. Thuküdidész „elsőrangú intelligenciája” olyan könnyedén fogadja be az ellentétes elképzeléseket, hogy történetírásában százával mutat nekünk belőlük. Teszi ezt időben és térben, s egyben a skála teljes hosszát felölelve; úgy vélem, csak Tolsztoj ér fel hozzá abban a tekintetben, hogy ott is ráérez a dolgok jelentőségére, ahol az látszólag hiányzik.

Nem túlzás hát azt állítani, hogy Thuküdidész minden olvasóját jól „kiképzi”. Hisz ahogyan a legjelentősebb modern értelmezője (aki maga is edző volt) finoman emlékeztet bennünket: a görögök – ókori ósdiságuk ellenére – „talán olyan dolgokban hittek, amelyeket mi vagy elfelejtettünk, vagy soha nem tudtunk; és nem lehet azt a lehetőséget sem elvetni, hogy néhány területen bölcsebbek voltak nálunk”.[55]

III.

A spártaiak soha nem építettek falat, egyedül katonai erejükben bíztak az ellenfelek elrettentése terén. Amikor meghallották Themisztoklész tervét, hogy ilyet épít, próbálták meggyőzni az athéniakat, hogy egyetlen városnak sem lenne szabad ezt tennie: egy ilyen tilalom a görögöket az egység megteremtésére sarkallná, s a perzsák kezére sem kerülhetne ilyen építmény, ha egyszer a jövőben támadást indítanak. Thuküdidész szerint azonban a spártaiak valódi célja az volt, hogy korlátozzák az athéniak Szalamisznál oly hatékonynak bizonyuló tengeri hadviselési képességeit. A falak hiánya és (ebből következően) Athén és a város kikötőjének a sebezhetősége is ezt a célt szolgálta volna.

Themisztoklész rávette az athéniakat, hogy látszólag fogadják el Spárta javaslatát, sőt a színlelésben odáig ment, hogy saját maga tárgyalt a spártaiakkal. Athén közben rohamtempóban látott neki a falépítésnek. Férfiak, nők és gyerekek egyaránt részt vettek benne, s mindent felhasználtak, ami csak a kezük ügyébe került: tehát a sietség éppúgy magyarázza a törmelék használatát a falakban, mint az emlékezet megőrzése. Mikor a spártaiak nem értették, miért tartanak ilyen sokáig a tárgyalások, Themisztoklész azt állította, hogy megmagyarázhatatlanul késlekedő társaira vár. Végül azok is megérkeztek, ahogy a jelentések is arról, mire készülnek az athéniak. Ha a dolog aggasztja őket, javasolta Themisztoklész a gyanakvó spártaiaknak, küldjenek megfigyelőket Athénba, hogy saját szemükkel győződjenek meg az igazságról. Ezután titokban utasította az athéniakat, hogy tartsák vissza spártai vendégeiket, mígnem a városfalak szinte teljesen állnak.

Miután meggyőződött róla, hogy ez megtörtént, Themisztoklész felhagyott a színleléssel: Athén körül, jelentette be, már elegendő falat húztak fel, hogy az megvédje népét. Immár minden jövőbeli tárgyalás csak abból indulhat ki, hogy az athéniaknak jogukban áll dönteniük a saját és a többi görög érdekeiről. A spártaiak azonban még ennek hallatán sem mutattak haragot; ugyanakkor, jegyzi meg Thuküdidész, „el voltak keseredve szándékuk meghiúsulása miatt”.[56] Átverték őket a palánkon – hogy egy ide illő kifejezést használjunk.

IV.

Mindez Kr. e. 479–478-ban történt, négy és fél évtizeddel a peloponnészoszi háború kitörése előtt. Thuküdidész említi ezt az eseményt, ami tőle meglehetősen szokatlan. Azt akarja, hogy lássuk az összefüggést, még ha távolról is, a nagy háború, valamint a spártai egykedvűség és az athéni cselszövés már-már komikus összecsapása között: a kis ügyeknek súlyos következményei lehetnek. Nem mintha ne lett volna visszaút. Ám az előrehaladás ezen a téren óvatosan zajlott, mert az athéni–spártai kapcsolat most már sokrétű jelentést hordozott minden aspektusában.

Vegyük például a falépítést: vajon védelmi vagy támadó jellegű lépés volt? Az athéniak a falakkal a „szigetüket” akarták óvni, azt a támaszpontot, ahonnan kereskedelmükkel és haditengerészetükkel a Görögországot körülvevő és azon túlnyúló tengereket is uralni tudták. A spártaiak történetesen a falak hiányában látták saját biztonságukat, de csak azért, mert a hadseregük volt és maradt a legerősebb Görögországban. Az athéniak azonban épp ezért gondolták úgy, hogy falakra van szükségük. A kategóriák túl egyértelműek.

Ám a spártaiak és az athéniak is stratégiai módon cselekedtek, mivel törekvéseiket összehangolták a képességeikkel. Mindketten biztonságra törekedtek, de különböző utakon; egyikük sem engedhette meg magának, hogy egyszerre legyen tigris és cápa. Az együttműködés elméletileg egyaránt biztosíthatta volna a tengert és a szárazföldet minden jövőbeli veszéllyel szemben. Ehhez azonban a bizalom kiterjesztésére lett volna szükség, amely tulajdonság egyetlen görög jellemvonásában sem gyökerezett túl mélyen.

Miután túljárt a spártaiak eszén, Themisztoklész diadalmasan tért vissza Athénba, akárcsak Szalamisz után. Az idő múlásával azonban az örömteli fogadtatás az enyészeté lett: 470-re az athéni népgyűlés – mely legalább annyira tartott saját vezetői sikereitől, mint amennyire nagyra értékelte őket – hatalmával élve kiközösítette, majd kitiltotta a városból. A perzsák feletti győzelem leleményes megszervezője idővel átállt a perzsákhoz, s élete hátralévő részét az ő szolgálatukban töltötte. Így a korábban meggyilkolt Xerxész, Aiszkhülosz szavai ellenére, mégiscsak bosszút állt a maga módján.[57]

V.

A Perzsák egyik színpadra állítója Periklész lett, egy athéni arisztokrata, akiről a rá következő korszak a nevét kapta. Kedves, szerény ember volt, aki ugyanakkor ügyesen sorakoztatta maga mögé híveit, pártfogolta a művészeteket, kiváló hadvezérnek számított, tapasztalt diplomatának, éles eszű közgazdásznak, aki az alkotmányjogi írások terén is maradandót alkotott, de ő volt minden idők egyik legjobb szónoka is, a mai formájában ismert Athén újjáépítője, s több mint negyedszázadon át állt a város és az általa vezetett birodalom élén.[58] Mindazonáltal Periklész sokat tett a peloponnészoszi háború megindításáért is – és ez annak a nem szándékos következménye volt, hogy megpróbált egy stratégiát támogató kultúrát felépíteni.

A spártaiaknak nem volt szükségük új kultúrára, mert a perzsa háborúk nagyrészt érintetlenül hagyták a régit. Az athéniaké azonban fenekestől felfordult. Megmutatták, hogy képesek a szárazföldi harcra, amikor Kr. e. 490-ben Marathónnál (a spártaiak nélkül), majd Kr. e. 479-ben Plataiánál (a spártaiakkal együtt) legyőzték a perzsákat. Ám Themisztoklész „szigete” megkövetelte tőlük, hogy lemondjanak erről a jártasságról: Athén attól tartott, soha nem veheti fel a versenyt Spárta hadseregével.