EUGENE H. PETERSON

KITARTÓ KÖVETÉS

TANÍTVÁNYSÁG
EGY TÜRELMETLEN TÁRSADALOMBAN

A ZARÁNDOKZSOLTÁROK MAGYARÁZATA

részlet

Harmat – KIA,
Budapest, 2025

Originally published in English under the title: A Long Obedience in the Same Direction by InterVarsity Press, 430 Plaza Drive, Westmont, IL 60559, USA. www.ivpress.com.

Copyright © 2000 by Eugene H. Peterson

Megemlékező előszó © 2019 by Leif Peterson

Copyright © 2025 by Harmat Kiadó

All rights reserved.

Kérjük, hogy a szerzők jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Fordította: Molnár Illés

ISBN (epub) 978 963 288 920 7

ISBN (mobi) 978 963 288 921 4

If not othervise stated the Scripture quotations are a Hungarian translation of The Message, copyright © 1993, 2002, 2018 by Eugene H. Peterson. Used by permission of NavPress represented by Tyndale House Publishers. All rights reserved.

Hungarian verses translated by Harmat Publishing Foundation with permission of NavPress represented by Tyndale House Publishers for use in this project only.

A legtöbb bibliai idézet és a zsoltárfordítások a szerző népszerű angol nyelvű szövegéből valók, mely számtalan kiadást élt meg The Message címmel (copyright © 1993, 2002, 2018 by Eugene H. Peterson), ezeket Molnár Illés fordította. A Tyndale House Kiadó által képviselt NavPress engedélyével került felhasználásra. A felhasználásra adott engedély csak ezen kiadásra vonatkozik. Minden jog fenntartva.

Minden más bibliai idézetnél így jelezzük a forrást:

RÚF – revideált új fordítás (Budapest: Kálvin, 2014)

KG – Károli Gáspár revideált fordítása (1908)

Lúnak és Peternek,
akik máig társaim a kitartó követésben

Tartalom

Megemlékező előszó

Előszó a 20 éves jubileumi kiadáshoz

1. Tanítványság – „Hogyan fogsz lovakkal versenyezni?”

2. Megtérés – „Mesekbe száműztek”

3. Gondviselés – „Megvéd Isten minden gonosztól”

4. Istentisztelet – „Menjünk Isten házába!”

5. Szolgálat – „Mint a szolgák, akik… várnak éberen”

6. Segítség – „Ó, áldott legyen az Isten! Aki nem tűnt el és nem hagyott magunkra minket”

7. Biztonság – „Isten körülveszi népét”

8. Öröm – „Nevettünk és énekeltünk”

9. Munka – „Ha Isten nem építi a házat”

10. Boldogság – „Élvezd az áldást, tobzódj a jóban!”

11. Kitartás – „Sosem tudtak leteríteni”

12. Remény – „Imádkozom Istenhez – és várom, hogy mit mond és mit tesz”

13. Alázat – „Két lábbal állok a földön”

14. Engedelmesség – „Amikor fogadalmat tett Istennek”

15. Közösség – „Mint mikor drága, szent olaj ömlik végig a fejen és tovább, le a szakállon”

16. Áldás – „Emeljétek fel áldó kezeteket”

Kitartó követés – Utószó

Jegyzetek

Megemlékező előszó

NEKROLÓG EUGENE PETERSON
FELTÁMADÁSÁNAK ÜNNEPÉN

Leif Peterson

Az elmúlt években és különösen, mióta a közösségi média egyre szorosabban összeköt minket, sok üzenetet kaptam olyanoktól, akik szerették volna kifejezni nagyrabecsülésüket apám iránt. Ezek az üzenetek személyességük és egyediségük ellenére a témájukban mégis nagyon hasonlítottak.

Az alábbi levél több írás ötvözete, és hűen tükrözi a közeli vagy távoli ismerősöktől vagy akár ismeretlenektől beérkező üzenetek tömkelegének lényegét.

Kedves Leif!

Nemrég értesültem róla, hogy édesapád nincs túl jól. Remélem, a hír nem igaz. Talán nincs ezen a bolygón senki, akire többet gondolnék, mint őrá. Komoly befolyást gyakorolt az életemre tizennégy éves koromban. Akkor még fogalmam sem volt ennek a súlyáról. Igazából még most sem tudom felfogni, milyen szerepet játszott abban, hogy az életem jobb irányt vett.

Kevesen jutnak annyiszor eszembe, mint apád, és nemcsak az igehirdetéseinek bölcsessége, de az is, ahogyan anyámat támogatta, némileg stabilabbá téve a gyerekkoromat. A közbeavatkozása, amikor az életünk kibírhatatlanná vált, és még sok minden, amiről bizonyosan tudomásom sincs.

Mikor legközelebb találkozol vele, kérlek, mondd el neki, hogy a segítsége nélkül az életemben azokat a szerény sikereket sem értem volna el, amelyeket így a magaménak tudhatok. És add át neki köszönetemet!

Nem voltak ritkák az alábbi fordulatok sem:

Apádnak köszönhetően lettem lelkész.

Apád mentette meg a házasságomat.

Apád mentette meg a lelkészi szolgálatomat.

Apád megmentette az életem.

Mikor találkoztam vele – többnyire keddenként a tóparton –, mindig felolvastam neki ezeket az üzeneteket. Mikor a végére értem, szokás szerint összedörzsölte a kezét, eltöprengve bólintott egyet, és azt mondta: „Ó, ez jó. Ez jó.”

Ez már szellemi hanyatlása idején történt, nem tudom, felfogta-e teljes egészében, kik küldték ezeket a sorokat, és milyen múltbeli helyzetek sarkallták őket arra, hogy most írásban fejezzék ki nagyrabecsülésüket. De abban biztos vagyok: tudta, hogy ez jó. Nem azt, hogy ő valami jót tett, hanem hogy ha kapcsolatban vagyunk Istennel és egymással, a jó dolgok elkerülhetetlenül megtörténnek. Apám üzenete az volt, hogy az örömhír legjobb formájában a kapcsolatokban mutatkozik meg. Mindig a kapcsolatokban.

Mózes első könyvének szerzője azt írja, hogy Isten a teremtés mindegyik napjának végén szétnézett és látta, hogy amit alkotott: jó. Azt hiszem, apám is gyakran ezt tette. Körbenézett, látta a hegyeket, a virágokat, a madarakat, a kibontakozó, szárba szökkenő kapcsolatokat, és a szeme villanásából látszott, mire gondol: „Ó, ez aztán jó. Ez igazán jó!”

Mózes első könyvének szerzője arról is beszél, hogy a teremtés hetedik napján, az elvégzett munka után Isten megpihent. Október 22-én családja körében apám elérkezett a hetedik naphoz. És bár hiányozni fog nekünk nagyon, ez is jó.

Középiskolás koromban gyakran azzal cukkoltam apámat, hogy mindig ugyanazt prédikálja. Bár ez egy tréfa volt közöttünk, én komolyan gondoltam, és most is úgy hiszem, így igaz. Apámnak egyetlen üzenete volt.

Néhány éve Coloradóban egy kibocsátó istentiszteletet tartottak apám Újszövetség-fordításának elkészülte alkalmából. Meghívtak, hogy mondjak pár szót. Készülés közben nem tudtam lerázni magamról a gondolatot, hogy apámnak egész életében egyetlen igehirdetése, egyetlen üzenete volt.

Így hát írtam egy verset.

Az üzenet

Szinte nevetséges,
ahogy megtréfáltad őket.
Harminc éven át minden héten
elhitetted velük,
hogy valami újat mondasz.
Varázslónak néztek:
hosszú, fekete palástod
bő ujjában annyi minden rejlik,
és mindig valami újat húzol elő belőle,
és elhiteted velük: csak nekik.
És ez még csak a kezdet.
Mert annyi minden jött még:
laza csevej egy gyülekezeti pikniken,
társalgás a közeli kávézóban pirítós és tojás felett,
párterápia, ami házasságokat vagy tán életeket is mentett. És egyikük sem tudta, hogy átvered őket.
Hogy mennyire egyszerű ez az egész.
Vakok maradtak a titokra, csak a varázslatot látták, ahogy a rejtélyest, a félelmetest, a szentet
egy csésze kávévá változtattad, azt pedig
a kegyelem aktusává, vagy ahogy Istent működővé tetted az életükben.
Vicces, hogy észre se vették. Annyiszor szerettelek volna leleplezni. Elmondani,
miben sántikálsz. Most pedig megint ezt csinálod.
Újabb csoporttal hitetted el, hogy milliókat érsz.
Pólókra nyomtatják, bögrékre és egéralátétre,
jegyzettömbökre hetente frissített változatban
az újabb és újabb tömegeknek. És azt kell mondjam,
egyre szélesebb a közönséged. Ma már az egész világot
sikerült átverned, templomokban, iskolákban, otthonokban
és börtönökben. Annyira vicces. Csak az örökségem tart vissza attól, hogy leleplezzelek. Mert egyedül én tudom a titkod. Csak én vagyok tisztában vele, mit műveltél végig. A bolondját járattad velük, egy olyan egyszerű dologból
építettél karriert, hivatást, birodalmat, amit egy gyerek is képes lenne megérteni. Én aztán tudom.
Mert ötven éven át mondtad
nekem a titkot. Ötven
éven át osontál be éjjelenként a szobámba,
hogy fülembe súgd, amíg alszom.
Ugyanaz az üzenet újra meg újra,
sosem változtatsz rajta
jottányit sem:
Isten szeret téged.
Melletted áll. Utánad jön.
Tántoríthatatlan.

First Presbyterian Church, Kalispell, Montana,
2018. november 3.

Előszó a 20 éves jubileumi kiadáshoz

A könyvem megírása óta eltelt húsz év alatt óriási változások mentek végbe a világban és az egyházban. Minden oldalról folyamatosan azt hallom, hogy ha nem tartom a lépést a számítógépek, a különböző eszközök, a közlekedés és a média fejlődésével, irrelevánssá válok. Mikor tehát nekiültem, hogy átdolgozzam a Kitartó követést a húszéves kiadáshoz, arra számítottam, sok helyen kell majd módosítanom rajta.

Végül alig írtam át. Úgy tűnik, van, ami nem változik. Isten nem változik: megkeres és megment. És nem változik Isten Krisztusban megjelenő önkinyilatkoztatására adott válaszunk sem: hallgatjuk és követjük őt. Vagy nem. Amikor az elemi dolgokról van szó – Istenről és az Isten iránti szükségünkről –, akkor a fundamentumoknál vagyunk. Minden napot sallangok nélkül az elejéről kezdve élünk meg.

A könyv tehát lényegében úgy jelenik meg, ahogy először megírtam. Egy utószóval egészítettem ki, amelyben újra megerősítettem azt, ahogy a Szentírás és az imádság együttes ereje iránymutatást nyújt mindazoknak, akik Jézus követésére vállalkoznak.

Néhány híresség nevét frissítettem újabbakra (a hírességek gyorsan cserélődnek), és néhány utalást is aktuálisabbra írtam át. De körülbelül ennyi. Megnyugtató, hogy újra szembesültem azzal, hogy nem kell aggódva vizsgálnunk a minket körülvevő világot ahhoz, hogy Istennel és az ő – velünk megtett – útjával lépést tartsunk.

A leglényegibb változás a Szentírás újabb változatának, a The Message [Az üzenet] címen megjelent bibliafordításomnak a használatát jelenti, amelyen a Kitartó követés első megjelenése óta folyamatosan dolgoztam. Tulajdonképpen ez a tizenöt zarándokének (a 120–134. zsoltár), amely könyvem textusául szolgál, adta a kezdő lendületet, hogy belevágjak egy új fordításba. Eredeti célom csupán annyi volt, hogy a Zsoltárok könyvét lefordítsam a mai Észak-Amerikában beszélt köznyelvre, arra a nyelvre, amit az utcán, a bevásárlóközpontokban és a futballpályák lelátóin használnak. Tudtam, hogy Jézus követése sosem válik „kitartó követéssé” az imaélet elmélyítése nélkül, és tisztában voltam azzal is, hogy a keresztények imaéletének alapját mindig is a zsoltárok adták: ezekből tanulták meg, hogy hosszú távon imává formálják a teljes életüket, és életté tegyék minden imájukat.

De a környezetemben nem imádkozták a zsoltárokat. Ez nem hagyott nyugodni: ha a keresztények mindig is a zsoltárokkal imádkoztak, a barátaim és az ismerőseim miért nem? Idővel rájöttem: a gyönyörű, zenei lejtésű nyelvezetük miatt távol állnak azoktól a zaklatott, kaotikus, kusza mindennapoktól, amelyekben élnek. De amikor héber elődeink ezeket a zsoltárokat megírták és imába foglalták, az élet éppoly zaklatott és kusza volt, mint ma. Le akartam tehát fordítani ezeket a szövegeket úgy, hogy megőrizzem azt a nyers, robusztus energiát, ami olyannyira jellemző rájuk. Azt akartam, hogy az emberek újra imádkozzák, és ne csak távolról csodálják őket, és megtanulják, hogy az imába belefér minden tapasztalat, érzés és gondolat, ami Jézus követése közben felbukkan, és nem csak az, amiről úgy gondolják, hogy elég illedelmes ahhoz, hogy elhangozzon egy templomban.

Úgy alakult tehát, hogy a Kitartó követés megírásának akaratlan következményeképp megszületett a zarándokénekek új fordítása, majd a teljes Zsoltárok könyvéé is, amit az Újszövetség követett, végül pedig az egész Biblia elkészült. Az, hogy ebben a kiadásban a bibliaidézetek már ebből a fordításból származnak, oly módon teszi teljessé a könyvet, amiről húsz évvel ezelőtt nem is álmodhattam.

1 Tanítványság „Hogyan fogsz lovakkal versenyezni?”

Ha gyalogosokkal futva is kifáradsz,
hogyan fogsz lovakkal versenyezni?

JEREMIÁS 12,5

A lényeges, „az Égben és a Földön”,
úgy tűnik, még egyszer mondom:
kitartó követés egyazon irányban:
mindig ennek során jött és jön létre valami tartós,
aminek kedvéért érdemes élni a földön.

NIETZSCHE:
TÚL JÓN ÉS ROSSZON

Ez a világ nem különösebben tekinti barátjának az isteni kegyelmet. Ha valaki elkötelezi magát Jézus Krisztus mint Úr és Megváltó mellett, nem fognak tömegek gyűlni köré, hogy üdvözöljék a döntését, és idősebb barátok sokasága sem fogja majd közre, hogy gratuláljon és tanácsokkal lássa el. Általában semmilyen közvetlen ellenségességet sem kell megtapasztalnia, de a zavarodott rosszallás és az agnosztikus közöny meglepően ijesztő ellenállássá képes összeadódni.

A hagyomány a hit útján tapasztalható nehézségeket háromfelé osztja, megkülönböztetve a világ, a test és a gonosz kategóriáit.1 A test veszélyeire és a gonosz csábításaira általában hangsúlyosan felhívják a figyelmünket. Ezeknek a kísértéseknek meghatározható alakjuk van, és a történelemben is van bizonyos folytonosságuk. Ettől persze nem lesz könnyebb ellenállni nekik, de legalább könnyebb felismerni őket.

A világ ugyanakkor változékony: minden nemzedéknek más formában kell megküzdenie vele. A világ egy légkör, egy hangulat.2 Egy bűnös majdnem olyan nehezen ismeri föl a világ kísértéseit, mint egy hal a szennyeződést a vízben. Érezhető, érzékelhető, hogy nincs minden rendben azzal, ami körbevesz, de hogy mi is a baj, azt nem vagyunk képesek kideríteni. Tudjuk, hogy a spirituális légkör, amelyben élünk, felőrli a hitet, szétzilálja a reményt, és megrontja a szeretetet, de nehéz lenne konkrétan rámutatni, hol is rejlik a baj.

Turisták és zarándokok

A világ egyik olyan jellemzője, amiről ki tudtam mutatni, hogy ártalmas a keresztényekre, az az előfeltevés, hogy minden, ami értékes, azonnal a miénk lehet. Feltételezzük, hogy ha valami elérhető, akkor azt gyorsan és hatékonyan elérhetjük. A figyelemtávunkat harminc másodperces reklámokhoz szoktatták. A valóságérzékelésünk harmincoldalas kivonatokhoz laposodott.

Egy ilyen világban nem nehéz valaki érdeklődését felkelteni az evangélium iránt, de ijesztően nehéz fenntartani. Emberek milliói hoznak döntést Krisztus mellett, de ijesztően magas a lemorzsolódás aránya is. Sokan tartják magukat újjászületett kereszténynek, de kevés az érett keresztény tanítványságra utaló jel. Egy olyan kultúrában, mint a miénk, bármit, még az Istenről érkező híreket is könnyű eladni, de amint elveszítik újdonságuk erejét, a szemétdombra kerülnek. A vallási tapasztalatnak élénk piaca van, de jóval kisebb a lelkesedés az erények türelmes gyakorlása iránt, csekély a jelentkezés a hosszas tanulóidőre, amelyet a korábbi nemzedékek megszentelődésnek neveztek.

A vallást teljesen eluralta a turistaszemlélet. Úgy tekintünk rá, mint egy kiruccanásra egy vonzó, népszerű látnivalóhoz, ahol tartalmasan eltölthetjük a szabadidőnket. Van, akinek ez egy hetenkénti kirándulás a templomba, másnak alkalmankénti látogatás az ünnepek idején. Akiket pedig jobban vonz a vallási szórakoztatóipar és a szent változatosság, azok a lelkigyakorlatok, tömegrendezvények és konferenciák köré szervezik életüket. Megnézünk egy új személyiséget, meghallgatunk egy új igazságot, megélünk egy új tapasztalatot, és ezzel valamelyest feldobjuk amúgy sivár életünket. A hitéletünket a legújabb és a legfrissebb trend határozza meg: zen, hit általi gyógyulás, az emberi lehetőségek kitágítása, parapszichológia, sikerkalauzok, templomi koreográfia, armageddon. Kipróbálunk bármit egészen addig, amíg nem jön valami újabb.

Nem tudom, milyen lehetett más kultúrákban, korábbi évszázadokban lelkésznek lenni, de abban biztos vagyok, hogy a nyugati kultúrában a huszonegyedik század elején a világnak az az aspektusa nehezíti meg leginkább a lelkészek dolgát, amit Gore Vidal úgy nevez: „napjaink rajongása az azonnali és könnyed dolgok iránt”.3 Mindenki rohan: azok is, akiknek istentiszteletet tartok, és azok is, akiket lelkigondozok, látogatok, akikkel imádkozom, akiknek prédikálok, tanítok: mind rövidebb utakat, kiskapukat keresnek. Azt várják tőlem, segítsek kitölteni az űrlapot, ami azonnali juttatásokat biztosít nekik (az öröklétben). Türelmetlenül várják az eredményeket. Turistaéletmódot folytatnak, és csak a legfontosabb látnivalók érdeklik őket. Engem viszont nem vonzanak a kétes bizonyosságú vallási emlékhelyek körül keringő apokrif vallási mendemondák. Ilyen elvárásokkal és ilyen hozzáállással nem lehet érett kereszténnyé válni.

Friedrich Nietzsche, aki a spirituális igazságnak legalább ezt a részét átlátta, azt írta: „A lényeges, »az Égben és a Földön«, úgy tűnik, még egyszer mondom: kitartó követés egyazon irányban: mindig ennek során jött és jön létre valami tartós, aminek kedvéért érdemes élni a földön.”4 Ez a „kitartó követés egyazon irányban” az, amit a jelenlegi korszellem olyannyira megnehezít.

Két bibliai fogalom különösen hasznos lehet abban, hogy felismerjük a világból érkező nyomást, és ellen is álljunk annak: a tanítvány és a zarándok. Tanítványnak (mathétész) lenni annyit tesz, hogy életünket mesterünk, Jézus Krisztus követésének szenteljük. Növekedéssel, tanulással telik az egész életünk. A tanítvány azonban nem tantermi, elméleti értelemben tanul, inkább ahhoz hasonlóan, ahogy egy inas teszi azt a műhelyben. Nem ismereteket gyűjtünk Istenről, hanem a hitünket eddzük.

A zarándok (parepidémosz) azt fejezi ki, hogy tartunk valahová, Istenhez megyünk, az odavezető utunk pedig maga Jézus Krisztus. Tudomásul vesszük, hogy „e világ nem otthonunk”, és úton vagyunk „az atyai ház” felé. Példaképünk Ábrahám, aki szintén útnak indult. Tamás kérdésére: „Mester, fogalmunk sincs, hová tartasz, honnan tudnánk akkor az utat?”, Jézus az alábbi útba igazítást adja: „Az út, az igazság és az élet is én vagyok, nélkülem senki sem juthat el az Atyához.” (János 14,5–6) Programunkat a Zsidókhoz írt levél összegzi: „Fel tudjátok fogni, mit jelent ez? – Mennyi veterán taposta ki nekünk ezt az utat, mennyien biztatnak menet közben? Húzzunk hát bele! Gyürkőzzünk neki és induljunk – soha ne adjuk fel! Semmi spirituális háj, semmi élősködő bűn! Ne vegyétek le a szemeteket Jézusról, aki elkezdte és végig is csinálta a versenyt, amelyen mi is részt veszünk!” (Zsidók 12,1–2)

Szamárfüles énekeskönyv

A tanítványságra felkészítő és zarándokokat kísérő lelkészi munkám során találtam rá egy eldugott, szamárfüles énekeskönyvre a héber Zsoltárok könyvében. Ezzel a könyvvel tudtam folytonosságot biztosítani a hit útjára rátalálók vezetésében és a hívők folyamatos erőfeszítést igénylő, a Krisztusban való érettséghez vezető munkájának kísérésében. Ezt a régi énekeskönyvet héberül a siré hammaalót néven ismerik, ami annyit tesz: fölmenetel énekei.5 A Zsoltárok könyvében a 120.-tól a 134. zsoltárig találjuk meg őket. Ezt a tizenöt zsoltárt a héber zarándokok valószínűleg akkor énekelték (talán egymás után), amikor Jeruzsálembe tartottak a nagy vallási ünnepekre. Földrajzilag Jeruzsálem Palesztina legmagasabban fekvő városa volt, akik oda utaztak, az út jó részét emelkedőkön tették meg.6 Az emelkedő azonban nemcsak szó szerinti, de metaforikus is volt: a Jeruzsálembe vezető út egyszersmind a felfelé, Istenhez vezető életet is megjelenítette, egy olyan létmódot, amely szintről szintre lépve egyre érettebbé vált. Pál apostol ezt úgy írja le: „futok a cél felé, ahová Isten hívogat – Jézushoz” (Filippi 3,14).

A hithű zsidók évente háromszor megtették ezt az utat (lásd 2Mózes 23,14–17; 43,22–24). A zsidó nép megváltása a kivonulással történt meg, identitása a Sínai-hegyen nyerte el formáját, megmaradásának biztosítéka pedig a negyvenéves pusztai vándorlás. Istentiszteleti alkalmaikra tehát rendszeresen bejárták a Jeruzsálembe vezető, emelkedőkben gazdag utat. Isten megmenekítő munkájának emlékeit a tavaszi pászkaünnepen (peszach) elevenítették föl, Isten népeként a kora nyári pünkösd (sávuót) alkalmával újították meg szövetségüket, majd ősszel a sátorok ünnepén (szukkót) adtak hálát a közösséget ért áldásokért, az Istentől kapott javakért. Megváltott, vezetett, áldott nép voltak. Ezeket a meghatározó igazságokat hirdették, tanították és magasztalták az éves ünnepeken. Az ünnepek között naponta tanulmányozták ezeket, míg el nem jött az ünnep ideje, hogy zarándokokként újra a hegyi város felé vegyék az irányt, és megújítsák a szövetséget.

Ez a kép, amint a zsidók napi hitéleti rutinjukat maguk mögött hagyva útra kelnek a falvakból, városokból, tanyákról, és ezt a tizenöt zsoltárt énekelve zarándokolnak Jeruzsálembe, mélyen bevésődött a keresztény vallási képzeletbe is. Ez a legalkalmasabb szimbólum arra, hogy az életet a hit útjaként fogjuk fel.

Tudjuk, hogy Urunk gyermekkorától kezdve részt vett az éves ünnepeken (Lukács 2,41–42). Az első tanítványokkal is azonosulunk, amint „Jeruzsálembe indultak. Jézus ment legelöl, ők pedig zavarodottan, kissé félve követték.” (Márk 10,32) Zavarodottak vagyunk mi is, és félünk is kissé, mert egymást érik a váratlan csodák és az ijesztő kísértetek az úton. A tizenöt zsoltár egyszerre segít hálát adni a nagyszerű kegyelemért, és lecsendesíteni a szorongató félelmet.

Akik Krisztus hitében járva indulnak útra, nem is találhatnának jobb útra való énekeket: az út oly sok folytonosságot mutat Izraelével, az énekek pedig a keresztény tanítványság számos (bár nem az összes) lényegi elemét magukban foglalják. Emlékeztetnek arra, kik vagyunk és hová tartunk. Nem törekedtem arra, hogy tudományos fejtegetéseket írjak ezekről a zsoltárokról, inkább gyakorlati elmélkedéseket kínálok, és ezeket a szövegeket használom ihletőül, bátorításul és útmutatóul. Ha valóban megtanuljuk énekelni őket, a keresztény ember mindennapi életében egyfajta vademecumként* szolgálhatnak.

A köztes időkben

Paul Tournier az A Place for You [Egy hely számodra] című könyvében ír a köztes állapot tapasztalatáról – arról az időről, amikor már elindultunk otthonról, de még nem érkeztünk meg a célhoz; vagy amikor már elhagytuk a kamaszkort, de még nem váltunk felnőtté; vagy amikor már elhagytuk a kételyt, de még nem érkeztünk meg a hithez.7 Olyan ez, mint amikor a légtornász már elengedte a porond felett lógó trapézt, de még nem ragadta meg az újabb fogódzót: a veszély, a várakozás, a bizonytalanság, az izgalom és a rendkívüli éberség állapota ez.

A keresztények rácsodálkoznak majd, milyen jó énekelni ezeket a zsoltárokat két idő között: amikor már elhagytuk a világ közegét, de még nem érkeztünk meg a Lélek közösségébe; amikor már elhagytuk a bűnt, de még nem érkeztünk meg a szentségbe; amikor már elindultunk otthonról vasárnap reggel, de még nem érkeztünk meg Isten népének gyülekezetébe; amikor már magunk mögött hagytuk a törvény általi megigazulást, de még nem érkeztünk meg a hit általi megigazuláshoz. Az átmenet énekei ezek, rövid himnuszok, amelyek bátorságot öntenek belénk, támogatást és belső útmutatást adnak, míg elérünk oda, ahová Jézus Krisztusban Isten vezet minket.

Mindeközben a világ folyamatosan suttogja: „Minek fárasztod magad? Annyi minden van, amit élvezhetsz anélkül, hogy ebbe az egészbe beleártanád magad. A múlt temető: felejtsd el; a jövő egy holokauszt – kerüld el. A tanítványság nem kifizetődő, a zarándoklatnak nincs végállomása. Expresszjárattal indulj Istenhez, vásárolj instant karizmát!” De más hangok is szólnak – ha nem is olyan hívogatón, de legalább igazabbul. Thomas Szasz terapeutaként és szerzőként is igyekezett újra megbecsülést szerezni annak, amit ő úgy határozott meg: „A legegyszerűbb és legősibb igazság. Ez pedig nem más, mint hogy az élet fáradságos és tragikus küzdelem, és amit mi »józanságnak«, »épelméjűségnek« nevezünk (ami nagyjából annyit tesz: »nem skizofrén«), az szorosan összefügg azzal a kompetenciával, amit a kimagasló teljesítményekért vívott harcainkkal szerzünk meg: az együttérzéshez, amit konfliktusokban megküzdve sajátítottunk el, a szerénységhez és türelemhez, amit csend és szenvedés révén tettünk magunkévá.”8 Szasz tanúságtétele megerősíti azok döntését, akik elkötelezik magukat a zarándokénekek világának felfedezése mellett: bölcsesség után kutatnak bennük, és derűt keresve éneklik őket.

Ezeket a zsoltárokat kétségkívül úgy használta a sokaság, ahogy Ézsaiás is írja: „Gyertek, másszunk fel az Isten hegyére, menjünk fel Jákob Istenének házába! Megmutatja majd nekünk, hogyan dolgozik azért, hogy azt az életet élhessük, amelyre teremtett.” (Ézsaiás 2,3) Vagy ahogyan máshol ígéri Ézsaiás: „Akkor majd úgy fogtok énekelni, mint az ünnepszentelés éjjelén, és szívből örvendeztek majd, mint a zarándok, aki fuvolaszó mellett az Úr hegyére, Izrael Kősziklájához érkezik.” (Ézsaiás 30,29 RÚF)

Aki a hit útját járja, annak időről időre segítségre lesz szüksége. Lelkesítésre, amikor összeroppan; útmutatásra, ha eltéved. Paul Goodman egyik „kis imája” jól kifejezi szükségleteinket:

Az érkezéstől semmit sem várva,
vánszorogva tartok a halálba.
És mire a messzi városba eljutok,
türelmem, reményem már mind elfogyott.

Mester, az útra te adj dalt a számba,
hadd daloljam azt léptem ritmusára,
mint egykor régen, zengve-masírozva
jártuk az erdőt kiscserkész korunkban.9

Azoknak, akik úgy döntöttek, hogy nem turistaként, hanem zarándokként élnek, ez a tizenöt zsoltár egyszerre nyújtja a vándorénekek jókedvét, valamint egy útikönyv és térkép gyakorlati segítségét. Minden nagyzolást nélkülöző tömörségükről találóan írja William Faulkner: „Nem emlékművek, hanem lábnyomok. Egy emlékmű csak annyit közöl: legalább eddig eljutottam, de egy lábnyom azt mondja: itt voltam, amikor megint elindultam.”10

* Útikönyv. A szó a latin vade mecum (Járj velem!) kifejezésből ered. (A ford.)

Kiadja

a Harmat Kiadó

1113 Budapest,
Karolina út 62.

Telefon: (1) 466-9896

harmat@harmat.hu

www.harmat.hu

és a Keresztyén
Ismeretterjesztő Alapítvány

1135 Budapest, Béke u. 35/B

Telefon: (1) 350-7201

info@kiakonyvek.hu

www.kiakonyvek.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél és Monty Taylor

Felelős szerkesztő: Naszádi Krisztina

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Könyvterv: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License