A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: The Fireman

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2016

Fordította: Uram Tamás

Az eredeti Európa-kiadást szerkesztette Barkóczi András

Első kiadás: 2017, Európa

Második, javított kiadás

The Fireman. Copyright © 2016 by Joe Hill

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Hungarian translation © Uram Tamás, 2017, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

További copyright információk a 773. oldalon találhatók.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kozári Imre

ISBN 978-963-566-681-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A fényes lánggal lobogó Ethan John Kingnek.
Apa nagyon szeret téged.

Ihletőim:

J. K. ROWLING,
aki a történeteivel megmutatta,
hogyan írjam meg ezt itt,

P. L. TRAVERS,
akitől a bajomra orvosságot kaptam,

JULIE ANDREWS,
aki az orvosságot egy kiskanál cukorral megédesítette,
hogy könnyebben lemenjen,

RAY BRADBURY,
akitől a tüzeket lobbantó tűzoltó alakját loptam,

apám,
akitől a könyv fennmaradó részét,

és anyám,
akinek a történet alapjául szolgáló mikológiai (és mitológiai)
ismeretek zömét köszönhetem.

Bár a Draco incendia trychophyton a képzelet szüleménye,
anyukám szerint a fiktív spóra szinte minden tulajdonságára
található példa a természetben.

„Outside the street’s on fire

in a real death waltz…”{1}

„Jungleland”, BRUCE SPRINGSTEEN

„Though I spends me time in the ashes and smoke

In this ’ole wide world there’s no ’appier bloke.”{2}

„Chim Chim Cher-ee”, ROBERT ÉS RICHARD SHERMAN

„It was a pleasure to burn.”{3}

Fahrenheit 451, RAY BRADBURY

ELŐSZÓ

RETEK ÉS KRUMPLI

Harper Grayson a tévében már egy csomó embert látott elégni, ahogy mindenki más is, de az első eset, hogy élesben, testközelből látott elégni valakit, az iskola mögötti játszótéren történt.

Bostonban és Massachusetts más részein zárva voltak az iskolák, itt, New Hampshire-ben viszont még nyitva tartottak. New Hampshire-ben is akadtak esetek, de csak néhány. Harper hallotta, hogy fél tucat beteget elkülönítettek a Concordi Közkórház karanténszárnyában – az orvosok szkafanderszerű védőöltözékben látták el őket, és minden ápolónő tűzoltó készüléket kapott.

Harper éppen hideg borogatást tartott az elsős Raymond Bly arcához, akit képen vágtak egy tollasütővel. Minden tavasszal adódott néhány ilyen baleset, amikor Keillor tornatanár elővette a szertárból a tollasütőket. Járkálj kicsit, majd elmúlik, mondta a peches gyereknek, még ha az egy marék fogával a tenyerében álldogált is ott. Harper megnézte volna, amikor Keillort tökön suvasztják egy tollasütővel, hogy kárörvendőn beszóljon neki: járkálj kicsit, majd elmúlik.

Raymond nem sírt, amikor bejött, viszont amikor meglátta magát a tükörben, elszontyolodott, az álla gödröcskés lett, az arcán az izmok remegtek a felindultságtól. A szemét csak résnyire engedte kinyílni a fekete-lila monokli, és Harper tudta, hogy a látvány jobban ráijesztett, mint a fájdalom.

Hogy elterelje a fiú figyelmét, Harper a vészhelyzeti csokitartalékáért nyúlt. A vészhelyzeti csokitartalék egy rozsdásodó pántú, ütött-kopott „Mary Poppins” uzsonnásdoboz volt, amely több tucat minicsokiszeletet tartalmazott. Plusz volt benne egy öklömnyi retek meg egy krumpli – ezeket az elanyátlanodottság minősített eseteinek kezelésére tartotta Harper.

Aki most Raymondra bízta, hogy a borogatást az arcához szorítsa, ő maga pedig bekukucskált a dobozba.

– Mmm – mormolta kéjesen. – Úgy nézem, van még egy Twix a dobozban, és az bizony nagyon rám is fér.

– Én nem kapok csokit? – kérdezte Raymond elszoruló torokkal.

– Te valami sokkal jobbat kapsz, mint a csoki. Van itt egy zamatos retek, és ha ügyes fiú leszel, elmajszolhatod, amíg én megeszem a Twixet. – Odamutatta a gyereknek a dobozt a retekkel.

– Pfuj. Utálom a retket.

– Akkor mit szólnál egy szép nagy, édes húsú krumplihoz? Van is itt egy Yukon Gold.

– Pfuj. Inkább szkanderezzünk a Twixért. Apát le tudom szkanderezni.

Harper elfütyült három taktust a „My Favorite Things{4}”-ből, azt színlelve, hogy fontolóra veszi az ötletet. Szokása volt rövid részleteket fütyörészni az 1960-as évek megfilmesített musicaleiből, és titokban arról fantáziált, hogy egyszer csak segítőkész mátyásmadarak és hetyke vörösbegyek társulnak hozzá dalukkal. – Nem tudom, érdemes-e velem szkanderezned, Raymond Bly. Nagyon jó kondiban vagyok ám.

Úgy tett, mint aki átgondolja a dolgot, és a látszat kedvéért kinézett az ablakon – és ekkor pillantotta meg a játszótér felé dülöngélő férfit.

Onnan, ahol állt, Harper kiválóan rálátott a széles iskolaudvarra, az aszfaltozott részen a krétával rajzolt, elmaradhatatlan ugróiskolával. Az aszfalton túl félhektárnyi, fenyőmulccsal felszórt terület következett, míves kivitelezésű játékokkal: hintákkal, csúszdákkal, mászófallal és egy sor acélcsővel, melyeket a gyerekek ütős hangszerként használhattak (ismerősi körben Harper ez utóbbit a kárhozottak xilofonjának nevezte).

Lévén ez az első óraközi szünet, nem voltak kint gyerekek – a nap folyamán egyedül ilyenkor nem rohangászott hatalmas csapat rajcsúrozó diák az iskolavédőnő látóterében.

Csak a férfi volt az udvaron: egy bő, zöld katonai zubbonyt és buggyos, barna munkásnadrágot viselő pasas, akinek arcára szutykos baseballsapka ellenzője vetett árnyékot. A férfi az aszfaltozott területen rézsútosan átvágva érkezett az épület mögé. Lehorgasztott fejjel támolygott, képtelen volt egyenes vonalban haladni. Harper először azt hitte, részeg. Aztán észrevette a zubbony ujjából szivárgó füstöt. A zubbonyból finom, fehér füst tört elő, körben, a kéznél, és fent, a gallér alól, beszivárogva a férfi hosszú, barna hajába.

Az aszfalt széléről a férfi átdöccent a mulcsra. Lépett még hármat, aztán a dzsungelmászóka falétrájára tette a jobb kezét. Harper még ilyen messziről is látta, hogy van valami a kézfején: egy sötét csík, mint valami tetoválás, de aranysárga szemcsékkel meghintve. A szemcsék villogtak, mint porgomolyagok a vakító napfényben.

Harper már látott ilyet a hírműsorokban, eleinte mégse nagyon tudott mit kezdeni az eléje táruló jelenettel. A „Mary Poppins” uzsonnásdobozból csokiszeletek hullottak a padlóra. Harper nem hallotta a csörrenéseket, és annak sem volt tudatában, hogy ferdén tartja a dobozt, minicsokikat és Hershey csokicsókokat potyogtatva. Raymond figyelte, ahogy a krumpli döndülve landol a padlón, és egy pult alá gurulva eltűnik szem elől.

A részegen tántorgó férfi kezdett összeroskadni. Aztán görcsösen kifeszítette a gerincét, hátravetette a fejét, és lángok nyalintottak végig az inge elején. Harper éppen csak hogy rápillanthatott az aszott, elgyötört arcra, aztán a hátraszegett fejből fáklya lett. Bal kezével a férfi a mellkasát csépelte, a jobbjával viszont még mindig a falétrát szorongatta. A jobb keze lángolt, elszenesítve a fenyőfát. A férfi egyre hátrébb és hátrébb szegte a fejét, és sikolyra tátotta a száját, de sikoltás helyett csak fekete füst tört elő a torkából.

Raymond észrevette, milyen arcot vág Harper, és hátra akart fordulni, hogy kinézzen az ablakon. Harper elengedte a csokisdobozt, és a gyerekért nyúlt. Egyik kezét a borogatásra tapasztotta, a másikat pedig Raymond tarkójára, erővel visszafordítva a gyereket az ablaktól.

– Csak maradj, kedves. – Meglepve hallotta, milyen nyugodt a hangja.

– Mi volt az? – kérdezte Raymond.

Harper elengedte a gyerek tarkóját, a keze rátalált a lécredőny zsinórjára. Odakint a lángoló férfi térdre roskadt, lehorgasztott fejjel, mint aki Mekka felé fordulva imádkozik. Most már teljesen elborították a lángok, egy rongycsomó volt csak, melyből olajos füst gomolygott a derűs, hideg áprilisi égboltra.

A redőny fémes csattanással leereszkedett, kirekesztve a külvilágot – leszámítva az aranysárga fény lázas villódzását, az őrült ragyogást körben a lécredőny széle mentén.

ELSŐ KÖNYV

A PUSZTULÁS EKEVASA

ÁPRILIS

1

Harper egy teljes órával azután távozott az iskolából, hogy az utolsó gyerek is hazament, de még így is korán végzett. A legtöbb tanítási napon elvárták tőle, hogy délután ötig bent maradjon a nagyjából ötven diák miatt, akiket az iskola őrzött meg, amíg a szüleik dolgoztak. Ma háromra mindenki lelécelt.

Harper lekapcsolta a villanyt az iskolavédőnői rendelőben, megállt az ablaknál, és kinézett a játszótérre. A dzsungelmászóka melletti fekete folt láttán hirtelen olyan előérzete támadt, hogy soha többé nem tér vissza a rendelőjébe, és néz ki még egyszer ezen az ablakon. Jól gondolta. Este az egész államban felfüggesztették a tanítást, azt ígérve, hogy amint a válság elmúlik, újra kinyitják az iskolákat. Csak éppen a válság nem múlt el soha.

Harper azt hitte, hogy amikor hazaér, egyedül lesz a házban, de Jakob, a férje megelőzte. Lehalkítva szólt a tévé, és a férfi telefonon beszélt valakivel. Higgadt, szenvtelen, már-már lusta hanghordozásából senki meg nem mondta volna, hogy izgalmi állapotban van. Látni kellett, ahogy járkál, csak abból derült ki a felajzottsága.

– Nem, nem láttam a saját szememmel. Johnny Deepenau viszont ott volt, a városfenntartás teherautójával tolta félre a roncsot, és küldött fotókat a mobiltelefonjáról. Mintha bomba robbant volna, olyan volt. Mint egy terrortámadás… mintha… Várj, megjött Harp.

Leeresztette a telefont, a melléhez nyomta, és Harperre nézett: – A kertek alatt jöttél, igaz? A belvároson keresztül nem jöttél, azt tudom. A North Churchtől a könyvtárig az összes utat lezárták. Nyüzsögnek a rendőrök meg a nemzeti gárdisták a városban. Egy busz kigyulladt, aztán telefonpóznának rohant. Tele volt kínaiakkal, akiket megfertőzött az a szar, az a sárkánypikkelyszarság.

Jakob hosszan, indulatosan kifújta a levegőt, és a fejét csóválta, mintegy megbotránkozva, hogy némelyeknek van képük egy ilyen szép napon Portsmouth kellős közepén lángra lobbanni – aztán elfordult Harpertől, és visszatette a füléhez a telefont.

– Harpernek kutya baja. Nem is tudott a dologról. Mindenesetre most már itthon van, és irdatlan szájtépést fogok rendezni, ha azt hiszi, hogy egyhamar visszaengedem dolgozni.

Harper leült a kanapé szélére, és a tévére pillantott. A helyi hírcsatornán, mintha mi sem történt volna, a Celtic előző esti meccséből mutattak bejátszásokat.

Isaiah Thomas lábujjhegyre emelkedett, nekiveselkedett, és megküldte a kosárlabdát. És betalált, majdnem félpályáról. A játékosoknak fogalmuk se volt róla, hogy a következő hét végére be is fejeződik a kosárlabdaszezon. Mire pedig kitör a nyár, a csapat nagy része – elhamvadás vagy öngyilkosság következtében – halott lesz.

Jakob tovább járkált spárgatalpú szandáljában.

– Micsoda? Nem. Senki nem jutott ki a buszból – mondta a telefonba. – És lehet, hogy durván hangzik, de valahol örülök is neki. Ezek már nem adják tovább a fertőzést.

Kis ideig fülelt, aztán váratlanul felnevetett, és így szólt: – Ja… Ki rendelt lángoló hawaii bőségtálat?

A helyiség túlsó végébe érve, a könyvespolcnál, kis kanyart kellett leírnia, és úgy visszaballagni. Ahogy megfordult, megint Harperre siklott a tekintete, és ezúttal észrevett valamit, és mereven kihúzta magát. – Hé, kicsi lány, jól vagy?

Harper némán meredt rá. Nem tudta, mit válaszolhatna. Különös módon bonyolult kérdés volt, olyan, ami magas fokú önreflexiót igényelt.

– Figyu, Danny? Mennem kell. Dumálni akarok Harperrel. Jól tettétek, hogy elmentetek a gyerekekért.

Jakob elhallgatott, aztán hozzátette: – Igen, rendben. Küldöm a fényképeket neked meg Claudiának, de nem tőlem kaptátok, oké? Csók.

Befejezte a hívást, leengedte a telefont, és Harperre nézett.

– Mi a baj? Hogyhogy már itthon vagy?

– Volt egy férfi az iskola mögött, és… – mondta Harper, de hirtelen valamiféle ék – egy már-már fizikai tömeggel bíró érzelem – megszorult a torkában.

Jakob odaült hozzá, a hátára tette a kezét.

– Semmi baj – mondta. – Nincsen semmi baj.

A Harper légcsövét megbénító nyomás enyhült, és sikerült megtalálnia a hangját, és újra belekezdeni a mondanivalójába.

– A játszótéren megjelent egy pasas, úgy támolygott, mint valami részeg. Aztán összeroskadt, és lángra lobbant. Elégett, mint valami szalmabábu. A gyerekek szeme láttára. A legtöbb tanteremből rálátni a játszótérre. Egész délután sokkos diákokat pesztráltam.

– Miért nem szóltál rögtön? Szólhattál volna, hogy hagyjam abba a telefonálást.

Amikor Harper odafordult hozzá, átölelte, ő pedig a férfi mellkasára hajtotta a fejét.

– Negyven gyerek volt velem a tornateremben, és pár tanár, plusz az igazgató, néhányan zokogtak, néhányan reszkettek, és néhányan öklendeztek, én meg legszívesebben mindhármat csináltam volna egyszerre.

– De nem tetted.

– Nem. Dobozos gyümölcslevet osztottam. Az egészségügyi ellátás netovábbja.

– Tetted, amit tehettél – mondta Jakob. – Átsegítettél akárhány gyereket a legszörnyűbb élményen, amiben életük során részük lesz. Ugye, tudod? Egész életükben emlékezni fognak arra, hogyan gondoskodtál róluk. És kitettél magadért, és most már túl vagy rajta, és itt vagy velem.

Harper a férfi illatát belélegezve – szantálfa aromájú arcszesz és kávé –, némán és mozdulatlanul lapult a köréje fonódó karok gyűrűjében.

– Mikor történt? – Jakob elengedte, és rezzenéstelenül nézett rá mandulabarna szemével.

– Az első szünetben.

– Mindjárt három óra. Ebédeltél?

– Na persze.

– Nem vagy kótyagos?

– Hát…

– Enned kéne. Nem tudom, mi van a hűtőben. Esetleg rendelhetek valamit.

Ki rendelt lángoló hawaii bőségtálat?, jutott eszébe Harpernek, és a helyiség megbillent, mint egy hajó fedélzete. A kanapé támlájába kapaszkodott.

– Talán csak innék egy kis vizet – mondta.

– Vagy legyen bor?

– Még jobb.

Jakob felkelt a kanapéról, a polcon álló hatpalackos borhűtőhöz lépett. – Halálos járványhoz milyen bor megy? – szólalt meg a palackokat nézegetve. – Azt hittem, ilyesmi csak azokban az országokban van, ahol a sok szennyezéstől már nem lehet belélegezni a levegőt, és nyitott pöcecsatornának használják a folyókat. Kínában. Oroszországban. A volt kommunista köztársaság Szarkupacisztánban.

– Rachel Maddow azt mondta, hogy Detroitban is majdnem száz esetről tudnak. Tegnap este beszélt róla.

– Ezt mondom. Azt hittem, csak olyan telegányolt helyeken fordul elő, ahová senki nem megy önszántából. Mint Csernobil vagy Detroit. – Dugó pukkant. – Tudnám, miért száll buszra valaki, miközben már magában hordozza ezt az izét. Vagy repülőre.

– Talán attól féltek, hogy karanténba kerülnek. Sok ember számára riasztóbb a gondolat, hogy elzárják a szeretteitől, mint maga a betegség. Senki nem akar egyedül meghalni.

– Ja, igaz. Miért halj meg egyedül, amikor társaságban is megteheted? Semmi nem tolmácsolja jobban a szeretetedet, mint ha átragasztasz valami kibaszott szörnyű, halálos fertőzést a hozzád legközelebb állókra.

Jakob odavitt neki egy pohár aranysárga bort – egy csészényi napfénypárlatot. – Ha én elkapnám, inkább meghalnék, mint hogy átadjam neked. Mint hogy veszélybe sodorjalak. Azt hiszem, könnyebb volna véget vetni a saját életemnek, abban a tudatban, hogy így másokat megóvok a bajtól. Elképzelni sem tudok nagyobb felelőtlenséget, mint hogy valaki megfertőzve lófráljon.

Odaadta a bort Harpernek, megcirógatva az ujját, miközben átnyújtotta a poharat. Bensőséges, jóleső volt az érintése; ami azt illeti, ez volt a legjobb Jakobban: hogy ösztönösen ráérzett, pontosan mikor simítson a felesége füle mögé egy hajtincset, vagy cirógassa végig a parányi pihéket a tarkóján.

– Mennyire könnyű elkapni ezt az izét? Úgy terjed, mint a lábgomba, nem? Amíg rendesen kezet mosol, és nem mezítlábazol a konditeremben, nincs gond, nem? Na. Nnna… Ugye, nem mentél közel a halott pasashoz?

– Dehogy mentem. – Harper nem vesződött azzal, hogy hosszasan szimatolgassa a francia bukét, ahogy Jakobtól tanulta annak idején, huszonhárom évesen, és frissen túl az első szeretkezésükön, és jobban megrészegülve leendő férjétől, mint amennyire bortól valaha is megrészegült életében. Két kortyra felhajtotta sauvignon blanc-ját.

Jakob leereszkedett mellé a kanapéra, és behunyta a szemét. – Mmm. Ez finom. Tudod, van ez a szörnyű késztetésed, Harper, hogy másokat pátyolgass, amivel normális körülmények között nincs is semmi baj, viszont adódhatnak helyzetek, amikor egy lány mindenekelőtt a saját…

De Harper nem figyelt. Mozdulatlanná dermedt, miközben előrehajolt, hogy a borospoharát a kisasztalra tegye. A tévében a műsor a jéghoki-összefoglaló után egy szürke öltönyös idős férfival folytatódott: a pasas hírolvasó volt, félénk tekintetű kék szemmel a bifokális szemüvege mögött.

RENDKÍVÜLI HÍRADÁS, közölte a hírcsík a képernyő alján, LÁNGOKBAN A TŰTORONY.

– …kapcsolunk Seattle-be – mondta a hírolvasó. – Kiskorú nézőink számára nem ajánlott, felkavaró képsorok következnek.

Még be sem fejezte a beszédet, amikor az NECN beadott egy helikopteres légi felvételt a ragyogóan tiszta, hideg, kék égboltba döfő Tűről.

Az épület belsejét megtöltő fekete füst kigomolygott az ablakokon, olyan sűrűn, hogy a helyszín körül keringő helikopterek közül sokat alig lehetett látni.

– Úristen – szörnyülködött Jakob.

Fehér inges, fekete nadrágos férfi vetette ki magát az egyik ablakból. Lángolt a haja. Cséphadaróként járó karokkal kipottyant a képkockából. Másodpercekkel később sötét szoknyás nő követte: ugrás közben a combjához szorította a kezét, mint aki attól tart, hogy különben fellibben a szoknyája, és meglátják a bugyiját.

Amikor Jakob a kezéért nyúlt, Harper összefűzte az ujjaikat, és megszorította a férfi kezét.

– Mi a picsa történik, Harper? – kérdezte Jakob. – Mi a picsa ez?

MÁJUS-JÚNIUS

2

A FOX szerint a Sárkányt az ISIS szabadította a világra, azokat a spórákat használva fel, amiket még az 1980-as években az oroszok hoztak létre. Az MSNBC szerint bizonyos források jelezték: a pikkelyes kór valószínűleg halliburtoni mérnökök találmánya, és a Jelenések könyvének jóslataiban fanatikusan hívő, szektás keresztények kezébe került. A CNN mindkét vélekedésről beszámolt.

Egész májusban és júniusban minden csatornán kerekasztal-beszélgetéseket tartottak a járványról, élő bejelentkezésekkel a lángokban álló helyszínekről.

Aztán Glenn Beck halálra égett az internetes műsorában a tábla előtt, amire rajzolni szokott – olyan hőfokon égett, hogy az arcába olvadt a szemüvege, és ezután a hírösszefoglalók kevesebbet foglalkoztak azzal, hogy kinek a műve, és többet azzal, hogy mi a teendő, ha nem akarod elkapni.

JÚLIUS

3

Egy tűzoltó nem fért a bőrébe.

– Uram – szólt rá Lean nővér. – Uram, nem tolakodhat előre a sorban. Térítésmentesen kivizsgáljuk, de csak, amikor ön következik.

A Tűzoltó hátrapillantott a válla fölött a sorra, amely végighúzódott a folyosón, és a sarkon túl folytatódott. Aztán visszafordult a nővér felé. Szutykos volt az arca, és ugyanazt a sárga gumikabátot viselte, amit az összes tűzoltó, és egy gyereket tartott a karjában, aki a nyakába kapaszkodott.

– Nem rólam van szó. Csak a kölköt akarom kivizsgáltatni – mondta a férfi, és az akcentusát meghallva odanéztek az emberek. Meglepő volt, hogy egy New Hampshire-i tűzoltó londoni kiejtéssel beszéljen. – És nem azért jöttünk, amiért a többiek. Nem a penész miatt jöttünk. A kölkömnek orvos kell. És most kell neki, nem két óra múlva. Sürgős a dolog. Csak tudnám, miért nem bírom ezt senkivel megértetni, pedig még úgy is hívják a helyet, hogy sürgősségi osztály.

Harper a sor mellett végighaladva nyalókát és papírpohárban almalevet osztott a kisebb gyerekeknek. Az egyik zsebében egy retek is volt nála, a másikban pedig egy krumpli, a gyermeki boldogtalanság legsúlyosabb eseteire.

Az angol akcentus megzavarta az összpontosításban. Megzavarta és jobb kedvre derítette. Az angol akcentusról neki az éneklő teáskannák, a következtetés tudománya és a varázslóiskolák jutottak eszébe. Ez nem vallott szörnyűséges kifinomultságra részéről, de nem érzett igazi bűntudatot. Úgy vélte, hogy maguk az angolok tehetnek a képzettársításai sablonosságáról. Egy évszázada csapták rendületlenül a hírverést a nyomozóiknak, a varázslóiknak és a nevelőnőiknek, hát most viseljék a következményeket.

Harperre ráfért a kedélyjavítás. A délelőttje azzal telt, hogy elszenesedett holttesteket pakolt hullazsákokba – még mindig füstölgő, még mindig meleg tapintású, összezsugorodott, megfeketedett tetemeket. Mivel a kórház kezdett kifogyni a hullazsákokból, két halott gyereket össze kellett zsuppolnia, ami nem is volt annyira nehéz. A két gyerek egymást átölelve égett halálra, különös teremtménnyé olvadva össze. Mint valami halálmetál szobor, úgy nézett ki az elszenesedett csontok kusza macskabölcsője.

Harper június utolsó hete óta nem volt otthon, és a nap huszonnégy órájából tizennyolcat olyan gumiöltözékben töltött, ami az Ebola-fertőzés ellen is védelmet nyújtott. A kesztyű annyira szoros volt, hogy csak úgy ment fel rá, ha bekente síkosító zselével a kezét. Harper kotonszagot árasztott. Valahányszor beszippantotta a gumi- és síkosítószagból összetevődő illatot, mindig a szerencsétlen koleszos maszatolások jutottak eszébe főiskolás korából.

Harper folytatta útját a sor eleje felé, hátulról közelítve meg a Tűzoltót. Igazából az ő feladata volt, hogy kordában tartsa a várakozókat, nem Lean nővéré, és nem szeretett volna ujjat húzni Lean nővérrel. Még csak három hete dolgozott a nővér keze alatt a Portsmouthi Közkórházban, és kicsit tartott tőle. Mint az összes önkéntes ápolónő.

– Uram – mondta most Lean nővér türelmetlenségtől elvékonyodó hangon. – Ebben a sorban mindenki sürgősségi ellátásra vár. Sürgősségi esetekkel van tele a kórház, innen egészen a bejáratig. Érkezési sorrendben látjuk el az embereket.

A Tűzoltó a sorra sandított a válla fölött. Százharmincegy (Harper megszámolta) sárkánypikkely-rajzolatos, elgyötört ember bámult vissza rá beesett szemű nehezteléssel.

– Ők várhatnak. Ez a kölök viszont nem. – A férfi visszapenderült Lean nővér felé. – Máshogy mondom.

Lelógatott jobb kezében valamilyen szerszámot tartott, szorosan a karja és a teste között, egy rozsdás vasrudat, aminek mindkét végén kampók és vágóélek meredeztek. A férfi most szétnyitotta az ujjait, és hagyta, hogy a vasrúd lecsusszanjon, úgy, hogy az alsó vége már majdnem a piszkos linóleumhoz ért. Aztán meglengette az immár közszemlére tett szerszámot, de nem emelte fel.

– Vagy beenged azon az ajtón, vagy fogom ezt a pajszert, és nekiállok törni-zúzni. Kezdem egy ablakkal, aztán ha belelendülök, jöhet egy számítógép is. Hívjon orvost, vagy eresszen be, de ne gondolja, hogy nyugodtan kivárom a soromat, miközben egy kilencéves kölök meghal a karjaimban.

Albert Holmes ráérősen ballagva érkezett a folyosón a vizsgálóhelyiségekhez vezető kétszárnyú ajtó felől. Ő is Ebola-szkafandert viselt, mint a gyógyító személyzet, ám a fején gumicsuklya helyett fekete rohamrendőri sisak volt, lehajtott plexi arcvédővel. Szolgálati derékövét a gumiruhán kívül viselte, vagyonőri jelvényével és adóvevőjével a csípője egyik oldalán, gumibotjával a másikon. Harper és Al ellentétes irányból, egyszerre értek a helyszínre.

– Csillapodjunk, ha kérhetem – mondta Al. – Nézze, cimbora, nem engedhetjük, hogy azzal az izével kóricáljon itt. A tűzoltóság embereinek kint kell hagyniuk a felszerelésüket.

– Uram? Ha velem fárad, nagyon szívesen megbeszélem önnel a fia panaszait – szólalt meg Harper.

– A kölök nem a fiam – mondta a Tűzoltó –, én pedig nem a hisztérikus apa vagyok. Hanem egy bepöccent pasas, egy válságos állapotban lévő gyerekkel meg egy dög nehéz vasrúddal. Ha az egyikhez nem fűlik a foguk, megkapják a másikat. Beszélgetni akar velem? És ugyan hol beszélgetnénk? Az ajtó túloldalán, ahol az orvosok vannak, vagy a sor végén?

Harper állta a férfi tekintetét, és azt szuggerálta neki, hogy legyen jó, rögtön azt is megígérve a szemével, hogy viszonzásul ő is jó lesz hozzá, meghallgatja, és melegséggel, humorral és türelemmel bánik majd vele és a karján tartott fiúcskával. Közölte vele, hogy éppen őt igyekszik védelmezni, mert amennyiben nem higgad le, arccal lefelé köt ki a padlón, paprikasprayjel a szemében és egy vagyonőri bakanccsal a nyakán. Harper kevesebb mint egy hónapja önkénteskedett a kórházban, de ennyi idő alatt is hozzászokhatott az engedetlen betegeket megrendszabályozó biztonságiak látványához.

– Jöjjön velem. A kisfiú kap egy jégkrémet, ön pedig elmondhatja, mi a baj a gyerekkel…

– …a sor végén. Ahogy gondoltam.

A férfi elfordult tőle, és a kétszárnyú ajtó felé lépett. Lean nővér még mindig elállta az útját. És simán tekintélyt parancsolóbb volt, mint Albert Holmes. Hatalmas melleivel és potrohával nagyobb volt, mint az őr, félelmetes, mint a védők az amerikai fociban.

– URAM – szólalt meg a nővér. – Ha még egy lépést tesz, egész délután horzsolásokkal és véraláfutásokkal fogjuk kezelni.

Lean nővér végigsöpört a várakozókon fakó szemének halálsugarával. Következő bejelentése az összes jelenlévőhöz szólt. – Rendet fogunk tartani a sorban. Szép szóval, vagy erőszakkal, de a rendet meg fogjuk tartani. Mindenki megértette?

Jóváhagyó mormolás hullámzott végig a sor mentén.

– Már bocsánat. – A Tűzoltó halántékáról verejtékcsepp gördült le. – Maga nem érti. Ez a kölök…

– Ugyan mi baja lehet? Már azon túl, ami baja mindenki másnak van? – mondta Lean nővér.

A fiú nagyjából a legszebb gyerek volt, akit Harper valaha látott. Sötét, göndör haja imádnivaló gubanc volt az üres kólásüveg halványzöldjében játszó szempár felett. Rövidnadrágot viselt, úgyhogy mindenki láthatta a mintát a lábszárán: a tetoválásszerű fekete, kunkori csíkok finom, már-már díszes rajzolatát.

– Ha maga még nem fertőződött meg, nem volna szabad így összebújnia a gyerekkel. – Lean nővér hangjában nyoma sem volt törődésnek. – Vagy már maga is megfertőződött?

– Nem magam miatt vagyok itt – mondta a Tűzoltó. Harpernek csak jóval később esett le, hogy milyen ügyesen kitért a kérdés elől.

– És nem is ér hozzám.

Ez igaz volt. A karjában tartott fiú félrefordította és a Tűzoltó kabátjához nyomta az arcát. Ugyanakkor: ha a Tűzoltó nem volt beteg, akkor viszont vagy az elmeháborodásig vakmerő volt, vagy csak szimplán elmeháborodott.

– Mi baja a gyereknek?

– A hasa – mondta a Tűzoltó. – A hasával nem stimmel valami. Alig tud megállni a lábán, és…

– Ez a hőség mindannyiunkat próbára tesz – mondta Lean nővér. – Nyilván nem ő az egyetlen nyűgös gyerek a folyosón. Álljanak be a sor végére, és…

– Nem. Nem. Kérem… Ez a kölök nemrégiben elveszítette az édesanyját. Néhány napja az anyját maga alá temette egy összeroskadó épület.

Lean nővér válla előregörnyedt, és egy másodpercig valamiféle mogorva együttérzés tűnt fel az arcán. Ez volt az első és az egyetlen alkalom, amikor nem a Tűzoltóra, hanem a karjában kucorgó gyerekre irányult a tekintete.

– Ó. Rohadt egy ügy. Hallgass ide, arany szívem, ez tényleg rohadt egy ügy.

A fiú nem adta jelét, hogy figyelne.

Lean nővér a Tűzoltóra emelte a szemét, és hirtelen megint bőszen izzott a tekintete.

– Ezt a gebaszt, de tényleg, kinek ne fájdulna meg tőle a hasa?

– Várjon már, hadd mondjam végig. Összedőlt egy épület, és az anyja odaveszett, és a kölök is ott volt, éppen ott, ahol a…

– Vannak képzett szakemberek, akik elbeszélgethetnek a fiúval, kideríthetik, mi történt vele, és esetleg még valami szénsavas és édes itókát is adhatnak neki a diszpepsziájára.

– Diszpepszia? Maga figyel rám egyáltalán? A kölöknek nem egy kóla meg egy mosoly kell. Hanem orvos.

– És meg is kapja, mihelyt rá kerül a sor.

– Amikor egy órával ezelőtt a karomba vettem, visított a fájdalomtól. Ez magának diszpepszia, maga közönyös kurva?

– Hé – szólalt meg Albert Holmes. – Disztingváljunk, jó?

Lean nővér pipacsvörös lett, és széttárta a karját, mint amikor a gyerekek repülőset játszanak.

– VAGY HÁTRAMEGY AZZAL A KISFIÚVAL A SOR VÉGÉRE, VAGY FELDUGOM A ROZSDÁS ACÉLRÚDJÁT A SÁPATAG FOKHAGYMASEGGÉBE, ÉS ÚGY KÉSZÍTÜNK MAGÁRÓL LÁTLELETET AZ OSZTÁLYUNKON! MEGÉRTETTE?

Harper biztos sírva fakadt volna, ha Lean nővér őt üvölti le így. Mellbevágó erejű süvöltés volt: mintha belegyalogoltál volna egy orkánba.

A sorban a gyerekek betapasztották a fülüket, és az anyjuk combjához nyomták az arcukat.

Az angol meg se rezzent. Farkasszemet nézett a nővérrel. Harperben csak távolian tudatosult a tény, hogy a fiú se rezzent össze. Ami azt illeti, éppen őt bámulta álmatag és nedves szemével, kissé tanácstalanul. Harper eddig azt hitte, csak elbágyadhatott a hőségtől, de többről volt szó.

Újra próbálkozott. – Uram? Biztosra veszem, hogy segíthetek önöknek. A kisfiú tüneteit a sor végén is megbeszélhetjük, és amennyiben azonnali ellátásra szorul, hívunk hozzá orvost. Ha tényleg a gyomrával volna baj, nem tanácsos felzaklatnunk a sok kiabálással. Beszéljük meg odébb a dolgot. Kérem… Csak mi ketten… Na… hogy legyen?

A Tűzoltó arcáról szemvillanás alatt az összes düh eltűnt, és a férfi fáradtan Harperre mosolygott. Lehet, hogy a fiú elveszítette az anyját, de láthatóan maga a Tűzoltó is le volt törve valamiért. Harper azt a fajta elcsigázott, merev tekintetet látta a szemében, amit a súlyos veszteséghez társított.

– Talán maga is bírja a Dire Straitset? Ilyen fruska létére? Hiszen maga még a csattogós lepkét tologatta, amikor a fiúknak utoljára slágerlistás daluk volt.

– Lemaradtam – értetlenkedett Harper.

– You and me, babe… how ’bout it? Dire Straits, nincs meg? – A férfi félrebillentett fejjel, kérdőn nézett rá.

Harper nem tudott mit mondani, nem igazán értette, miről van szó. A férfi még bámult fél másodpercig, aztán feladta. Gyengéden magához szorította a gyereket, aztán a lábára állította, olyan óvatosan, mintha vízzel teli, törékeny vázával volna dolga.

– Nicknek hívják. Szóval, hátra akar sétálni Nickkel a sor végére? – kérdezte Harpertől. – Hogy én meg tovább cirkuszolhassak ezekkel itt?

– Azt szeretném, ha mindketten velem jönnének – mondta Harper a Tűzoltónak, és kézen fogta a kisfiút. Gumikesztyűje halkan nyiszorgott.

Látta, hogy a gyerek nincs jól. Viaszfehér volt az arca a szeplői alatt, és ingatagon állt a lábán. Plusz Harper nyugtalanító forróságot érzett a puha gyerekpracliban. De hát a spórával fertőzöttek közül sokan belázasodtak, és gyakran maga a spóra is két-három fokkal melegebb volt az emberi testhőmérsékletnél. Ráadásul alighogy a Tűzoltó letette a padlóra, a gyerek fájdalomtól grimaszolva kétrét görnyedt.

A Tűzoltó leguggolt a gyerek elé, az acélrudat a vállához támasztotta. Aztán különös dolgot művelt: mindkét kezét ökölbe szorította, odamutatta a fiúnak, és fura, paskoló mozdulatot tett, mintha pitiző kutyát imitálna. A fiú erre megint grimaszolt, és vicces teáskannahangot adott ki magából, nem is hasonlított semmihez, amit Harper szorult helyzetben lévő gyerektől hallott – inkább mint egy sípolós játék nyikkanása, olyan volt.

A Tűzoltó a nyakát kitekerve hátranézett Harperre, de mielőtt megszólalhatott volna, Albert Holmes akcióba lépett: összezárta a kezét a tűzoltó pajszerének vége körül.

– Mit gondol, mi a fenét művel? – kérdezte a Tűzoltó.

– Uram? Engedje el a fegyvert.

A Tűzoltó megrántotta a vasrudat. Al még keményebben visszarántotta, kibillentve a férfit az egyensúlyából, a másik karját pedig a nyaka köré fonta.

A Tűzoltó rúgkapálva igyekezett megvetni a lábát, csizmasarka nagyokat csikordult a járólapokon.

Harperből annyi érdeklődést váltott ki a birkózásuk, mint az elsuhanó táj egy mind gyorsabban forgó körhinta utasából. Helyette inkább visszajátszotta magában az imént látottakat – nemcsak a Tűzoltó fura légbokszolását, de azt is, ahogy a fiú küszködött: mintha erejét meghaladó súlyt próbált volna felemelni.

– Süket vagy – mondta a gyereknek, de persze igazából magában beszélt csak. Merthogy a gyerek süket volt.

A nővérképzőn Harpert egy tanítási nap erejéig az amerikai jelnyelvvel is megismertették – amiből nem emlékezett semmire. Vagy legalábbis nem gondolta, hogy bármire emlékezne abból, amire megtanították. Most mégis azon kapta magát, hogy az ujjaival a saját bordáira mutogat és csavaró mozdulatokat tesz, mintha be akarna tekerni valamit a derekába. Megpaskolta a hasa alsó részét. Itt fáj?

Nick bizonytalanul bólintott. Amikor viszont Harper odanyúlt, hogy megtapintsa a hasát a keze alatt, hátratántorodott, és kétségbeesetten rázta a fejét.

– Nincsen semmi baj – mondta Harper, lassan és nagy gonddal formálva a szavakat, ha netán a gyerek tudna szájról olvasni. Azt hallotta valahol – talán éppen azon a bizonyos egynapos jelelőtanfolyamon –, hogy a legprofibb szájról olvasók is csak nagyjából hetven százalékát értik annak, amit látnak, és hogy a süketek többsége ettől messze elmarad.

– Óvatos leszek.

Megint odanyúlt, hogy megtapogassa a fiú hasát, és a gyerek megint maga elé kapta a kezét, és elhúzódott. Felső ajka fölött friss verejték csillogott. És halkan nyöszörgött. Ekkor Harper rájött. És már teljesen biztos is volt a dolgában.

Al szorosra fonta karját a Tűzoltó légcsövén, elzárva a levegő útját, hogy a fojtással harcképtelenné tegye ellenfelét. Néhány évvel korábban ugyanez a fogás okozta Eric Garner halálát New Yorkban, mégse ment ki a divatból. Al másik keze a vasrudat húzta le kettejük közé, amely így hasznavehetetlenül nyomódott a Tűzoltó mellkasához. Amennyiben Harper képes lett volna összpontosítani, esetleg felfigyel a Tűzoltó rendhagyó reakciójára. A férfi nem engedte el a vasrudat, de nem is hadakozott, hogy kiszabaduljon a fojtófogásból. Ehelyett a fekete tűzoltókesztyű ujjai végét harapdálta. Azon volt, hogy lehúzza a fogaival a kesztyűt. Amikor Harper megszólalt, a tiszta, csengő hangtól mindkét dulakodó mozdulatlanná dermedt.

– Lean nővér? Kellene egy hordágy, hogy a gyermeket betolhassuk a CT-készülékbe. Elő kell készülni hasi műtétre. Esetleg valaki a gyermekosztályról boldogul a dologgal?

Lean nővér elnézett a Tűzoltó mellett, az arca merev volt, a tekintete távoli és zavart.

– Hogy hívják magát? Maga az egyik új lány.

– Igen, asszonyom. Három hete álltam munkába. Amikor felhívást tettek közzé, hogy önkénteseket keresnek. Harper vagyok. Harper Grayson.

– Grayson nővér, sem az idő, sem a hely nem alkalmas, hogy…

– Pedig muszáj alkalmasnak lennie. A kisfiúnak vagy máris perforálódott a vakbele, vagy most fog. Plusz: van olyan nővérünk, aki érti a jelbeszédet? A gyermek ugyanis nem hall.

A Tűzoltó álmélkodva bámult rá. Al is őt bámulta, tátott szájjal, a Tűzoltó válla fölött. Közben lazított a karján, hagyta, hogy a másik férfi lélegzethez jusson. A Tűzoltó a torkát masszírozta a bal kezével – már nem próbálta lehúzni a kesztyűjét –, és elismeréssel vegyes megkönnyebbüléssel nézett Harperre.

Lean nővér arca megint elsötétült, de mintha zavarban lett volna. – Nem állíthat fel ilyen diagnózist CT-vizsgálat nélkül.

– Máshogy se – mondta Harper. – De ebben most egyszerűen… biztos vagyok. Áprilisig iskolavédőnőként dolgoztam, és tavaly kifogtam egy fiút ugyanilyen tünetekkel. Látja, hogy összehúzza magát?

Harper a Tűzoltóra pillantott, elfintorodott, leakadt valami másnál, amit a férfi korábban próbált elmondani nekik. – Összedőlt egy ház… és maga azt mondta, hogy a gyerek is „éppen ott volt”. Ezt úgy értette, hogy az épületben volt az anyjával, amikor a ház összedőlt?

– Igen. Pontosan ezt próbáltam elmagyarázni. Az anyja meghalt. A kölökre ráesett valami törmelék. Amikor kihúztuk, kicsit olyan… hát, leharcoltnak tűnt, de semmi komoly. Amikor pedig nem volt hajlandó enni többé, és teljesen elhagyta magát, a sokknak tudtuk be. Aztán ma reggel kiverte a verejték, és fájdalom nélkül felülni se bírt.

– Ha ütés érte a hasát, megsérülhetett a vakbélnyúlványa. Mikor volt utoljára széklete a gyermeknek?

– Nem mondhatnám, hogy számon tartom, melyik kölök mikor nagydolgozik. Viszont megkérdezném az úrtól, nem akar-e elengedni végre.

Harper tekintete átsiklott Albertre, aki enyhén elnyílt szájjal bambult mellettük.

– Nohát – szólalt meg Harper, és most először volt indulatos a hangja. – Engedje el. Pikk-pakk. – A pikk-pakk az egyik kedvence volt Mary Poppinstól, és már gyerekkora óta szerette Julie Andrews szófordulataival helyettesíteni a káromkodásokat, amikor csak lehetett. Ilyenkor úgy érezte, hogy acélosan kézben tartja a helyzetet, anélkül, hogy ehhez ki kellett volna fordulnia önmagából.

– Bocsánat, asszonyom – motyogta Al, és nemcsak hogy elvette a karját a Tűzoltó nyakától, de mielőtt hátralépett volna, még vigyázva segített is neki visszanyerni az egyensúlyát.

– Éppen jókor lazított a fogáson – szólalt meg a Tűzoltó. Sem düh, sem ellenségesség nem volt a hangjában. – Még egy perc, és egy beteg helyett kettőt vehettek volna ápolásba.

Odakuporodott a gyerekhez, de közben még egyszer Harperre mosolygott. – Maga érti a dolgát. Megkedveltem. Pikk-pakk! – Most a szó úgy hangzott, mintha azt mondaná: szép munka!

Ezután a férfi Nick felé fordult, aki a könnyeit törölgette a hüvelykujjával, és egy sor gyors mozdulatot tett: ökölbe zárt kezek, kinyújtott mutatóujj, egy kéz ujjai behajtva, a másik kéz kinyitva elrepül tőle. Valaki pillangókéssel játszadozik, gondolta Harper. Vagy skálázgat egy fantasztikus, ámde láthatatlan hangszeren.

Nick kinyújtotta három ujját, aztán összecsippentette, mintha légy után kapna a levegőben. Harper ezt a jelet tudta. A legtöbb ember tudta. Nem. Ezután még volt némi jelelés, amiből egy kukkot sem értett – mozgásban volt minden, a fiú arca, keze, karja.

– Azt mondja, nem tud vécézni. Hogy próbálta és fáj. A baleset óta nem vécézett.

Lean nővér hangosan fújtatott, mintegy mindenkit emlékeztetve, hogy ki a góré. – Rendben van. Megvizsgáltatjuk a fiát… pikk-pakk. Albert, beszólna az adóvevőjén egy hordágyért?

– Mondtam már, hogy nem a fiam – ellenkezett a Tűzoltó. – Voltam meghallgatáson a szerepre, de elmaradt az előadás.

– Vagyis nem családtag – állapította meg Lean nővér.

– Nem.

– Akkor viszont nem lehet a gyermekkel a vizsgálat során. Igazán sajnálom – mondta Lean nővér. Egész nap most először nemcsak hogy bizonytalan, de kimerült is volt a hangja. – Kizárólag családtagoknak engedélyezett.

– Félni fog a kölök. Magukat nem érti. Engem viszont igen. Velem tud beszélni.

– Majd kerítünk valakit, aki képes kommunikálni a gyermekkel – mondta Lean nővér. – Plusz amint átviszik ezen az ajtón, karanténba kerül. Oda pedig csak az ápolószemélyzet tagjai és a sárkánypikkelyes betegek mehetnek be. Nem tehetek kivételt, uram. A gyermek édesanyját már említette. Más rokonok nincsenek?

– A kölök… – kezdett bele a Tűzoltó, aztán elhallgatott, grimaszolt, és megrázta a fejét. – Nem. Nem maradt senkije. Senki, aki eljöhetne, hogy itt legyen vele.

– Rendben. Nos, akkor köszönjük, mármint hogy eljuttatta őt az osztályunkra. Innentől gondját viseljük. Rendbe tesszük a szénáját.

– Kaphatnék még egy másodpercet? – kérdezte a Tűzoltó, és visszafordult a friss könnyektől hunyorgó Nickhez. Ezután mintha szalutált volna a gyereknek, majd egy képzeletbeli tehén tőgyét húzkodta, végül pedig a fiú mellkasára mutatott. Nick válasza nem igényelt tolmácsolást. Odahajolt a Tűzoltóhoz, és engedte, hogy nagy óvatosan megölelje.

– Ezt inkább nem kéne, uram – szólalt meg Lean nővér. – Ha nem akarja elkapni a fertőzést.

A Tűzoltó nem felelt – és csak akkor engedte el a gyereket, amikor felpattant a kétszárnyú ajtó, és megjelent a folyosón egy hordágyat toló ápoló.

– Majd visszajövök, és ránézek a kölökre.

Karjába kapva felemelte a fiút, és a hordágyra tette.

– Miután a gyermek karanténba került, nem láthatja többé – világosította fel Lean nővér.

– Csak érdeklődöm a hogylétéről a recepción – mondta a Tűzoltó. Kaján, ámde nem rosszindulatú gesztussal biccentett Albert és a nővér felé, aztán visszafordult Harperhez. – Az adósa vagyok. És nagyon komolyan veszem az ilyesmit. Ha legközelebb oltani való tüze volna, remélem, leszek olyan szerencsés, és hozzám fut be a hívás.

Negyven perccel később a gyerek altatásban volt, és Knab doktor, a gyermeksebész felnyitotta a hasüreget, és eltávolította őszibaracknyi méretű, gyulladt vakbélnyúlványát. A fiú három napig lábadozott. A negyedik napon eltűnt. A nővérek megesküdtek rá, hogy nem sétált ki a szobájából. Az ablakot viszont tárva-nyitva találták, és elterjedt a feltételezés, hogy ezek szerint kiugrott. De ez őrültségnek tűnt – a műtét utáni őrző a harmadikon volt. Mindkét lába szilánkosra tört volna a zuhanástól.

– Esetleg valaki hozott egy létrát – mondta Albert Holmes, amikor egy-egy tányér kínai rizses hús fölött méláztak a témán a nővérszobában.

– Nincs az a létra, ami felérne a harmadikig – mondta Lean nővér pöffeszkedő, bosszús hangon.

– De van – mondta Al zsemlével teli szájjal. – A tűzoltókocsikon.

4

Azokban a nyárközepi, fullasztóan forró napokban, amikor a kezelhető krízist egyetlen tétova lépés választotta el a kezelhetetlen katasztrófától, nem a süket kisfiú volt az egyetlen beteg, aki eltűnt a Portsmouthi Közkórházból. Volt még valaki a fertőzöttek között, akinek sikerült elszelelnie az utolsó napokban, mielőtt nemcsak képletesen, de szó szerint is füstbe ment minden.

Abban a hónapban végig északról fújt a szél, lehangoló barna füstködöt sodorva a maine-i tüzekből New Hampshire partvidékére. Maine a kanadai határtól Skowheganig lángokban állt: százötven kilométer széles sávban égtek a fenyvesek. Nem volt hová szökni a szag elől, az égett örökzöldek émelyítő, tolakodó bűze elől.

A szag alvás közben sem tágított Harpertől: minden éjjel azt álmodta, hogy hot dogot süt a tengerparton a bátyjával, Connorral. Időnként kiderült, hogy a nyársuk végén virsli helyett fejek szenesednek. Volt, hogy sikoltozva ébredt. És olyan is volt, hogy valaki másnak a sikoltozására ébredt. A nővérek váltásokban aludtak – az alagsorban volt egy helyiség, ahol lerogyhattak –, és mindegyiküket rémálmok kínozták.

A kórházban a fertőzötteket két csoportba sorolták: voltak a „kvázi tünetmentesek”, és voltak a „füstölgők”. A füstölgők időről időre füstöt eregettek, és bármikor lángra lobbanhattak. Füst kacskaringózott elő a hajukból, az orrukból, a szemük könnyben úszott. A mintázat a testükön annyira fel tudott forrósodni, hogy megolvadt tőle a gumikesztyű. Égésnyomokat hagytak a kórházi hálóruhájukon, az ágyukon. És veszélyesek is voltak. A füstölgők, valószínűleg érthető módon, mindig a hisztéria peremén táncikáltak. Kérdés, hogy mi volt előbb, a tyúk vagy a tojás? Azért pánikoltak, mert folyamatosan füstölt a testük, vagy azért füstöltek, mert folyamatosan pánikhangulatban voltak? Harper nem esküdött volna meg rá, melyik. Csak azt tudta, hogy nem árt óvatosnak lenni a közelükben.

Ugyanis haraptak és visítottak. Zseniális terveket szőttek arra, hogy magukhoz ragadják a napkorongot az égboltról. Úgy döntöttek, hogy ténylegesen is sárkányok, és megpróbáltak kiugrani az ablakokon, hogy szárnyra kaphassanak. Arra a meggyőződésre jutottak, hogy korlátozott mennyiségben, de hozzáférhető valamiféle gyógyszer, csak visszatartják előlük, ezért megpróbálták túszul ejteni az orvosaikat. Hadseregeket, kongresszusokat, vallásokat hoztak létre; zendüléseket szerveztek, hazaáruláson fondorkodtak, eretnek tanokat vallottak.

A betegek fennmaradó részén is kiütközött a pikkelyrajzolat, de máskülönben testileg-lelkileg normálisnak tűntek, egészen a lángra lobbanásuk pillanatáig. Rémültek voltak, és nem volt hová menniük, és hinni akarták, hogy valaki valahol kifejleszt egy gyógymódot, mielőtt letelik az idejük. Sokan azért jöttek a Portsmouthi Közkórházba, mert már akkoriban is keringtek híresztelések, hogy a többi helyi kórház egyszerűen átfurikázza az új eseteket a concordi táborba, egy olyan helyre, ahonnan hetekkel korábban visszafordították a vöröskereszt ellenőreit, és ahol harckocsi parkol a bejáratnál.

A kórház az összes osztályát megtöltötte velük, de a fertőzöttek csak jöttek rendületlenül. A földszinti éttermet egyetlen hatalmas hálókörletté alakították át a legegészségesebb betegek számára. Harper itt ismerkedett össze Renée Gilmontonnal, aki azzal tűnt ki az összes többi beteg közül, hogy az egyetlen fekete volt a kétszáz fős kórteremben. Renée azt mondta, New Hampshire-ben hamarabb látsz jávorszarvast, mint afroamerikait. Azt is mondta, hozzászokott, hogy úgy megbámulják, mintha lángolna a feje: mióta az eszét tudja, így bámulnak rá az emberek.

Az ágyak az étterem teljes alapterületén szétterülő labirintust alkottak, Renée Gilmontonnal a közepén. Renée már az előtt ott volt, hogy Harper június végén munkába állt a kórházban, régebben ott volt, mint a fertőzöttek közül bárki. Jó negyvenes volt, kellemesen gömbölyded és szemüveges, ősz szálakkal a fejbőrére font afrovarkocsokban, és nem egyedül vonult be a kórházba: hozott magával egy Daniel nevű cserepes mentát, és egy fényképet a macskájáról, Mr. Truffeaut-ról. Amikor nem volt kivel beszélgetnie, velük beszélgetett.

De Renée-nek nem kellett gyakran nélkülöznie az emberi társaságot. Korábbi életében hivatásos jótét lélek volt: hetente palacsintareggelit rendezett egy helyi árvaházban, irodalmat tanított az állami börtön elítéltjeinek, és független könyvesboltot működtetett, amely masszívan veszteséges volt, viszont fellépési lehetőséget nyújtott szárnyukat bontogató fiatal költőknek. És a szokás nagy úr. Nem sokkal azután, hogy a kórházba érkezett, Renée napi két mesefoglalkozást szervezett a legkisebb gyerekek számára, illetve olvasókört az idősebb betegeknek. Tucatnyi halványbarnára pirult példánya volt a Szent Lajos király hídjából, amelyeket szívesen kölcsönadott bárkinek.

– Miért pont ezt a könyvet hozta magával? – kérdezte Harper.

– Egyrészt mert megmagyarázhatatlan tragédiákról szól – felelte Renée. – Plusz mert rövid. Úgy sejtem, az emberek többsége olyan könyvet akar, amit még van esélye kiolvasni. Magának se volna kedve belekezdeni a Trónok harcába, ha bármelyik pillanatban lángra lobbanhatna. Van abban valami szörnyűségesen igazságtalan, hogy az ember meghal egy jó történet kellős közepén, és lemarad a végkifejletről. Persze, azt hiszem, tulajdonképpen mind egy jó történet kellős közepén halunk meg. A saját történetünk közepén. Vagy a gyermekeink történetének közepén. Vagy az unokáinkénak a közepén. A halál nagy kitolás a sztorifüggőkkel.

Az étterem-kórteremben Renée-t Azbesztasszonyként ismerték, mert sosem volt láza, nem füstölt, és amikor valaki lángra lobbant, Renée odaszaladt, hogy megpróbálja eloltani, miközben a legtöbben pont a másik irányba futottak. Az, hogy valaki a lángok felé fusson, ellenjavallt volt orvosilag, és Renée-t gyakran le is szidták érte. Bőséges bizonyíték utalt arra, hogy a lángra lobbanás látványa miatti stressz másokban is öngyulladást vált ki. A Portsmouthi Közkórházban naponta történtek efféle láncreakciók.

Harper minden tőle telhetőt megtett, hogy ne kötődjön senkihez. Egyedül így lehetett képes megállni a helyét, és dolgozni rendületlenül, nap nap után. Ha megengedi magának, hogy túlságosan törődjön a betegek bármelyikével, a halál mindennapi aratása összezúzta volna legbelül. Mindent összetört volna, ami a legjobb volt benne, a bohókásságát, a játékosságát, és azt a meggyőződését, hogy a mások iránti kedvesség igenis számít.

Nem a teljes testet befedő Tyvek gumiszkafander volt az egyetlen védőöltözék, amit magára öltött, hogy a munkáját végezhesse. Egy réteg üvegkemény szakmai higgadtsággal is felvértezte magát. Időnként úgy tett, mintha szimulációs gyakorlatban venne részt – az arcát védő ellenzőből ilyenkor képernyő lett, amin egy virtuális valóság képei peregtek. Az is segített, hogy senkinek nem tanulta meg a nevét, és hogy osztályról osztályra vezényelték, úgyhogy folyton más arcokat látott maga körül.

És a műszak végén még így is kellett neki fél óra, egyedül, a női mosdó fülkéjében, hogy jó alaposan kizokogja magát. Mindig volt társasága. A műszak utáni bőgés sok nővér napi programjában szerepelt. Az alagsori női mosdó este kilenckor szomorúsággal teli betondoboz volt, szipogástól és reszketeg lélegzetvételektől visszhangos kripta.

Renée-t mégis a szívébe zárta Harper. Nem tehetett róla. Talán azért történt így, mert Renée az összes dolgot engedélyezte magának, ami Harpernek nem fért bele. Renée mindenkinek megtanulta a nevét, és az egész napja kötődések kialakításával telt. Súlyosan fertőzött, füstöt eregető gyerekeket ültetett az ölébe, és felolvasott nekik. És legalább annyit aggodalmaskodott a nővérekért, mint amennyit bármelyik nővér aggodalmaskodott érte.

– Azzal senkinek nem használ, ha holtan esik össze a kimerültségtől – mondta Harpernek egyszer. De azzal se, ha nem, válaszolta képzeletben Harper. Csinálhatok én bármit, senki nincs beljebb egy lépéssel sem. De nem mondta ki. Csak a szomorúsága beszélt volna belőle, és igazságtalannak tűnt olyasvalakire ömleszteni a lehangoltságát, aki talán a következő napot sem éri meg.

Csakhogy Renée nagyon is megérte a következő napot. És az azt követőt. És az azt követőt is.

És meg se próbálta kesztyűvel, sállal vagy hosszú ujjú ingekkel elrejteni a pikkelymintázatot. Arannyal meghintett, csinos kacskaringók övezték nyakláncként a torkát; és karkötői is voltak, fel, a könyökéig. Stílszerűen feketére lakkozta a körmét, arany csillámporral.

– Sokkal rosszabb is lehetne – mondta Renée. – Olyan betegség is lehetne, ami gennyes kelésekkel vagy csöpögő nemi szervekkel jár. Olyasmi is lehetne, amitől elrohadnak és lepotyognak a testrészeink. A sertésinfluenzában például semmi szexi nincs. Lefogadom, hogy a spóra minden idők legszexibb kórokozója. Azt hiszem, úgy nézek ki tőle, mint egy tigris! Egy kövér, slampos nőstény tigris. Mint egy teljesen szétcsúszott Macskanő.

– Szerintem a Macskanőnek nincsenek csíkjai – mondta Harper. Renée-vel üldögélt az asszony ágya szélén. A macska fényképe felé biccentett. – Csinipofiról ki gondoskodik?

– Az utca – mondta Renée. – Hagytam elcsámborogni, mielőtt kórházba vonultam.

– Ó, szegény…

– Az a sok tűz meg füst az összes egeret kiűzte az utcákra. Lefogadom, hogy Truffeaut uraság nagy kanállal eszi az egérragut. Maga szerint életképesek lesznek nélkülünk? A macskák? Vagy kihalnak velünk együtt?

– A macskák megússzák, ahogy mi is – mondta Harper a legbizakodóbb hangján. – Okosak vagyunk. Ki fogjuk találni a megoldást.

Renée szomorkásan elmosolyodott. Derű és egy kevéske szánalom volt a tekintetében. Kávébarna szivárványhártyáján arany pettyek ragyogtak. Ami lehetett a sárkánypikkelytől… vagy egyszerűen csak ilyen volt a szeme.

– Ki mondja, hogy okosak vagyunk? – kérdezte csúfondárosan. – Még a tüzet sem sikerült leigáznunk. Azt hittük, hogy igen, most meg azt látjuk, hogy a tűz igázott le minket.

Mintegy a kijelentést alátámasztandó, a terem túlsó végében sikoltozni kezdett egy tinédzser lány. Harper odafordította a fejét, és azt látta, hogy ápolók érkeznek rohanva, és tűzálló takarókat dobnak a lányra, aki vadul igyekezett felkecmeregni az ágyáról. Visszalökték, takarókat halmoztak rá. A takarók alól lángnyelvek csaptak ki.

Renée szomorúan a lány felé pillantott, és így szólt: – Pedig csak most kezdett bele A barlangi medve népébe.

Valahányszor az étterem-kórteremben akadt dolga, Harper keresni kezdte Renée társaságát. Hogy könyvekről beszélgessen vele. Jó érzés volt, hogy legalább ez van neki: egy kis normális, céltalan trécselés reggelente – hogy olyasmiről beszélgethet, aminek semmi köze a világégéshez. A napjai részévé tette Renée-t, mindvégig tudva, hogy helytelen, amit csinál – hogy amikor az idősebb asszony meghal, benne elromlik majd valami. És miután a veszteség kezdeti döbbenetén túljut, egy keményebb valakivé válik. És Harper nem akart egy keményebb valakivé válni. Ugyanaz a Harper Grayson akart maradni, akinek könnybe lábad a szeme, ha egymás kezét fogó idős embereket lát.

Tudta, hogy Renée egy nap nem lesz többé, és egyik nap tényleg nem is volt. Ahogy betolta a tiszta lepedőkkel megrakott kiskocsit az étterem-kórterembe, első pillantásra észrevette, hogy Renée-nek lecsupaszították a matracát, és elvitték a személyes tárgyait. Az üres ágy látványa lórúgásként érte. Elengedte a kiskocsit, sarkon fordult, átdübörgött a kétszárnyú ajtón, el az őrök mellett, végig a folyosón. Az alagsori női mosdóig nem jutott el, hogy ott zokogja ki magát. Helyette a folyosói falnak fordult, fél kézzel megtámaszkodott, és szabadjára engedte az érzéseit.

Rázkódó vállal zokogott és zokogott és zokogott. Az egyik őr – történetesen éppen Albert Holmes – megérintette a vállát.

– Kisasszony? – kérdezte. – Jóságos ég. Kisasszony? Mi baj van?

Harper először egy szót sem tudott kinyögni. Levegőért kapkodott, görcsösen rángott az egész teste. Aztán magára parancsolt. Nem szabad megrémítenie az őrt. Albert Holmes egy széles vállú és szeplős kölyök volt, nem egészen két évvel korábban még a gimnázium focicsapatát erősítette – egy zokogó nő látványa veszélyesen közel volt a tűréshatárához.

– Gilmonton – mondta végül köhécselve.

– Nem tudta? – kérdezte Albert tűnődő, halk hangon.

A fejét rázta.

– Távozott a kórházból – mondta Al. – Egyenesen kisétált a délelőttös kollégák mellett.

Harper sajgó tüdővel zihált, a torka megtelt könnyel. Arra gondolt, talán most már elég erős, hogy elmeneküljön, hogy lemenjen a mosdóba, ahol keres magának egy fülkét, és istenigazából kibőgi ma…

– Micsoda? Mit mondott?

– Meglépett! – mondta Al. – Elhúzta a csíkot a kórházból. A kis cserepes növényével a hóna alatt.

– Renée Gilmonton kisétált innen? – hüledezett Harper. – A mentájával? És hagyták?

Al ráfüggesztette tűnődőn összehúzott szemét. – Látnia kellene a biztonsági kamerák felvételét. Az a nő ragyogott, mint egy világítótorony. Nézze meg a felvételeket. Félelmetes volt. De úgy félelmetes ám, ahogy a Bibliában használják a szót. Látomásszerű. A szolgálatos srácok menekülőre fogták a dolgot. Azt hitték, hogy fel fog robbanni. Mint egy emberi atombomba. Nyilván Mrs. Gilmonton is attól félt, hogy fel fog robbanni, és ezért rohant ki. Kirohant, és soha nem is jött vissza. Senki nem tudja, mi lett vele. Még cipő sem volt a lábán!

Harper be akart nyúlni a maszkja alá, és letörölni az arcáról a könnycseppeket, de nem tehette. Félórás procedúra lett volna, hogy bármit letöröljön az arcáról. A Tyvek gumiszkafandert csak akkor vehette le, ha előtte öt percig állt a lúgos fertőtlenítő zuhany alatt. Szapora pislogással igyekezett visszanyerni a látását.

– Ennek így semmi értelme. A sárkánypikkelyesek nem ragyognak.

– Pedig ő azt tette – mondta Al. – Gyerekeknek olvasott reggeli előtt, és az ölében ülő kislány felugrott, mert Mrs. Gilmonton kezdett felforrósodni. Aztán az emberek rákezdtek a sikoltozásra, és szétszaladtak. Mrs. Gilmonton pedig felragyogott, mint egy kurva karácsonyfa, már bocsánat a kifejezésért, asszonyom. A felvételen olyan, mintha halálsugarat bocsátanának ki a szemei. Egyenesen kirohant a karanténból, két garnitúra őrség mellett. Ahogy kinézett… a francba is, mindenki fedezékbe húzódott volna.

Öt perccel később Harper négy másik nővérrel együtt megnézte a felvételt a recepciós pultnál a folyosó végén. A kórházban mindenki ezt nézte. Harper legalább tízszer látta a nap végére.

Fix kamera mutatta az étterem-kórterem bejárata előtti széles folyosó csíramentes fehér csempesíkságát. Az ajtó két oldalán biztonságiak álltak a maguk Tyvek gumiszkafanderes és rohamrendőr-sisakos egyenöltözékében. Egyikük a falnak támaszkodott, és ráérősen hajtogatta felírótábláján a lapokat. Társa fröccsöntött műanyag széken ült, a gumibotjával játszott – a levegőbe dobálta és elkapta.

Aztán kivágódott a lengőajtó mindkét szárnya, és a folyosót ragyogás árasztotta el, mintha valaki egy reflektort irányzott volna oda. Az első pillanatban a ragyogás annyira intenzív volt, hogy a fekete-fehér felvétel túlexponálódott, és a képernyő kékes villódzással telt meg. Aztán a biztonsági kamera fényérzékelő szenzorai módosítottak az expozíción – egy keveset. Renée még így is szemkápráztató kísértetalak maradt, a női test homokóra formáját öltő lobogó fényesség. A sárkánypikkely-intarziákból áradó ragyogásban elmosódtak az arcvonásai. A szeme helyén a kékesfehér fénysugár kicsit tényleg úgy nézett ki, mint a halálsugár valamelyik sci-fiből az ötvenes évek közepén. A cserepes mentát a bal karja alatt szorongatta.

A gumibotját dobáló őr hátrahőkölt ültében az asszonytól. A gumibot leesett, vállon találta az őrt, aki leborult a székéről. A másik őr úgy lökte el magától a felírótábláját, mintha az ágaskodó kobrává változott volna a kezében. A heves mozdulattól kicsúszott alóla a talpa, és fenékre zuhant a padlón. Renée egyik őrről a másikra pillantott, mintha békítőn intett volna, aztán elviharzott.

– Azt mondta: „Ne is törődjenek velem, fiúk – idézte vissza Harpernek Albert Holmes. – Csak kint akarok felrobbanni, hogy ne sérüljön meg más.”

Dr. Ryall, a kórház patológusa nem hatódott meg. Már korábban is olvasott olyan rendhagyó esetekről, ahol a fertőzés kritikus stádiumba ért, aztán miért, miért nem, kis időre megtorpant, mielőtt az illető beteg végül mégis lángra lobbant. Ryall mindenkit biztosított róla, hogy Renée Gilmonton maradványait a kórház százméteres körzetén belül meg fogják találni. De néhány kisegítő átfésülte a magas füvet a parkolón túli mezőn, és egyetlen megfőtt csont sem került elő. És annak sem találták nyomát, hogy merre ment Renée: egyetlen megperzselődött bokrot vagy kórót sem találtak. Mintha az asszony – és vele együtt a cserepes mentája – felrobbanás helyett inkább elpárolgott volna.

A járványügy augusztusban ellenőröket készült küldeni a Portsmouthi Közkórházba, hogy felmérjék, mennyire tartja be az intézmény a karantén-előírásokat, és Ryall doktor azt mondta, okvetlenül megmutatja nekik a Gilmonton-incidensről készült felvételt. Biztosra vette, hogy egyetértenek majd a helyzetértékelésével.

Csakhogy a járványügyisek sosem jutottak hozzá, hogy megnézzék a felvételt, ugyanis augusztusra a Portsmouthi Közkórházból nem maradt más, csak a tűzvészben kiégett épülethéj, Ryall doktor pedig, Albert Holmesszal, Lean nővérrel és több mint ötszáz beteggel együtt, halott volt.

5

Harpernek fogalma sem volt róla, meddig állt ott, és nézte a lángoló kórházat. Sűrű, fekete füst gyűlt meg háromszáz méter magasban, sűrűsödött össze Harper fölött, mindannyiuk fölött, hatalmas, az égboltot kitöltő viharfelhőként. A nap apró vörös érmeként ragyogott keresztül a füstön. – Nincs valakinél pillecukor? – szólalt meg az egyik orvos, és nevetett, de senki nem nevetett vele.

Nem egészen öt perccel azután, hogy a tűzriasztó rákezdett idegtépő visongására, az épületben elment az áram. Villódzó fények lüktettek a sötétségben, ragyogó, dermedt szilánkokra zúzva az időt.

Harper repeső árnyak között, az evakuáltak csoszogó karavánjában, az előtte haladó nővértársa vállát fogva baktatott ki az épületből. A földszinten is füstös és finom szemű törmelékkel elegyes volt a levegő, de a tűz valahol feljebb dühöngött. Harper eleinte rémisztőnek találta a szirénavisongást, de mire kiért a napvilágra, már szinte unta magát, lévén, hogy ekkorra negyvenöt percet vonatozott sokadmagával az épület folyosóin. Csak akkor értette meg, milyen komoly a helyzet, amikor az épületből kiérve végre hátrafordulhatott.

Valaki azt mondta, hogy az első emelet fölötti szintekről senki nem jutott ki. Valaki más azt mondta, hogy az étterem-kórteremben ütött ki a tűz – lángra lobbant egy beteg, aztán még egy, aztán a harmadik, mint egy petárdafüzér, és az őrök pánikba estek, és bezárták az ajtót, hogy senki ne juthasson ki. Harper sosem tudta meg, mi az igazság.

Mindjárt az elején kivonult a Nemzeti Gárda, és az egyenruhások egészen a parkoló túlsó széléig hátraszorították a tömeget. A gárdisták mögött a Portsmouthi Tűzoltóság minden erőforrását, mind a hat kivonuló egységét bevetve küzdött a lángokkal… és bárki láthatta, hogy fikarcnyi esélyük sincs. Lángok lövelltek ki az ablakon. A tűzoltók a profik gyakorlott szenvtelenségével dolgoztak a fekete hamuesőben, morajló vízsugarakkal verették a kórház irdatlan kohóját – nem úgy tűnt, hogy bármit érne.

Harperen kába, agyrázkódásszerű érzés uralkodott el, mintha kapott volna egy hatalmasat, és most kiterülve várná, hogy a szervezete visszajelezze a sérülések súlyosságát. A rengeteg lángnyelv és a rengeteg füst látványa megfosztotta a gondolatoktól.

Egy ponton aztán felfigyelt valami különös dologra: arra, hogy az egyik tűzoltó, megmagyarázhatatlan módon, vele együtt a blokád innenső oldalán álldogál, ahelyett, hogy a bajtársaival együtt a tűzoltókocsiknál tevékenykedne. Harper csak azért figyelt fel a férfira, mert az meg őt bámulta. A pasas sisakot viselt és szutykos sárga gumikabátot, és a tűzoltók pajszerszerű célszerszámát tartotta a kezében – egy hosszú, rozsdás vasrudat, amiből kampók és acél vágóélek meredeztek –, és Harper biztosra vette, hogy már találkoztak valahol. Nyakigláb, sovány férfi volt, szemüveget viselt, és csupa éles síkból tevődött össze az arca, és valami szomorúságfélével a tekintetében méregette Harpert, miközben körülöttük egyre csak hullott a puha, fekete pernye. Harper karját hamu lepte, a hajában is kikötött néhány fekete pihe. Hamucafat omlott szét az orra hegyén, tüsszentésre ingerelve.

Próbálta felidézni, honnan ismeri a gyászos képű tűzoltót. Azon a gyengéd, óvatos módon kutakodott az emlékezetében, ahogy egy gyerek karját tapogatta volna, hogy meggyőződjön róla, nem tört-e el. Azám, egy gyerek: a gyereke révén ismeri a pasast, jutott eszébe. Csakhogy ez sem stimmelt teljesen. Arra gondolt, hogy mit szerencsétlenkedik itt, egyszerűen oda kellene mennie a pasashoz, és megkérdezni tőle, honnan ismerik egymást, de mire megint arra nézett, a férfi már nem volt sehol.

Valami összeroskadt a kórház belsejében. Valószínűleg a tető temette maga alá a legfelső szintet. Vakolatpor és vörhenyes füst tört elő az ablakokból. Egy nemzeti gárdista, aki kék gumikesztyűt viselt és papírmaszkot a száján, a feje fölé tartotta a kezét, mintha megadná magát az ellenségnek.

– Emberek! Még hátrébb fogjuk terelni magukat! Azt kérném, hogy a saját biztonságuk érdekében mind húzódjanak hátrébb három lépéssel. Amit most hallanak, az a kedves hangom. Ne akarják meghallani, milyen az, amikor morcos vagyok.

Harper hátrébb húzódott egy lépéssel, aztán még eggyel, aztán megtántorodott. Forgott vele a világ, és teljesen kiszáradt a szája. Kétségbeesetten vágyott egy pohár hideg vízre, hogy kiöblítse a port a torkából, és az egyetlen szóba jöhető hely, hogy ezt megtegye, az otthona volt. A kocsi nem volt ott vele – nem tűnt észszerűnek, hogy ott legyen, hiszen nem járt haza a kórházból –, úgyhogy sarkon fordult, és gyalogolni kezdett.

Fél háztömbnyit kutyagolt, mire észrevette, hogy pityereg. Nem tudta, hogy azért sír, mert szomorú, vagy mert vágni lehetett a füstöt. A délutánnak kempingezős, tábortűzön sütögetős szaga, elszenesedett hot dog szaga volt. Harper hirtelen rájött, hogy a hot dog szagot az égő holttestek árasztják magukból. Erről álmodtam, gondolta, aztán félrefordult, és a járda melletti fűre okádott.

Az emberek kis csoportokban álldogáltak a járdán és az úttesten, de senki nem nézett oda, amíg öklendezett. A tűzvész látványához képest a legcsekélyebb érdeklődésre sem tarthatott számot. Az embereket lenyűgözték a lángok, a szenvedés viszont taszította őket, kérdés, hogy ez nem valamiféle eredendő tervezési tökéletlenség volt-e?

Harper megtörölte a száját a kézfejével, és továbbment. Nem nézett az egyes arcokra a tömegben, ezért csak akkor vette észre, hogy Jakob is ott áll a többiek között, amikor a férfi a karjába kapta. Átölelte, és meg is tartotta, ugyanis Harper lábából hirtelen kiszállt az erő.

– Hál’ istennek jól vagy – mondta Jakob. – Te jó ég. Annyira féltem.

– Szeretlek – mondta Harper, mert ezt mondja az ember, miután sértetlenül kisétál a pokol lángoló torkából, ez az egyetlen dolog, ami egy ilyen délelőttön számít.

– A fél városban lezárták az utakat – suttogta Jakob. – Annyira féltettelek. Bringával kellett kitekernem idáig. De most már megvagy. Megvagy, kicsi lány.

Egy telefonoszlophoz vezette a tömegen át. Ott állt a kerékpárja, az oszlopnak támasztva – a tízsebességes canga, kosárral a kormányszarvak között, főiskolás kora óta megvolt neki. Jakob fél kézzel a kerékpárt tolta, a másik karját Harper derekára fonta, Harper pedig a vállára hajtottra a fejét, így ballagtak.

Szemben haladtak a tömeggel, mindenki más a kórház felé igyekezett, a zsíros, fekete füstoszlop felé, bele a hamuszállingózásba.

– Minden nap szeptember tizenegyedike – szólalt meg Harper. – Hogyan kellene élnünk az életünket, amikor minden nap egy újabb szeptember tizenegyedike?

– Együtt élünk a tudattal, míg aztán egyszer csak nem megy tovább – mondta a férfi.

Harper nem értette, hogy ez mit jelenthet, viszont jól hangzott, mély értelműen, akár. Jakob gyengéd hangsúllyal mondta, közben pedig Harper száját és arcát törölgette egy ezüstfehér selyem zsebkendővel. Mindig volt nála textil zsebkendő, amolyan óvilági modorosságból, amit Harper gyötrelmesen imádnivalónak talált.

– Mit csinálsz? – kérdezte.

– Letakarítom rólad a hamut.

– Légy szíves – mondta Harper. – Légy szíves.

Jakob kis idő után abbahagyta, és így szólt: – Szép tiszta vagy. Mindjárt más.

És csókot nyomott az arcára, és aztán szájon csókolta. – Amúgy nem is tudom, miért fáradoztam. Úgy néztél ki, mint Charles Dickens valamelyik kis utcakölyke. Szutykos, mégis guszta. Tudod, mit? Kárpótollak a szutyokfoltjaidért. Hazamegyünk, és bemocskollak spirituálisan. Mit szólsz?

Harper nevetett. Jakobnak franciás abszurd humora volt – a főiskolán fellépett egy pantomimtársulat tagjaként. A kötéltánchoz is értett – virgonc volt az ágyban, és virgonc az életben.

– Príma – mondta Harper.

Mire Jakob: – Az egész világ porrá éghet körülöttünk. Egymást átölelve ér bennünket a vég. Nem szabadulsz tőlem.

Harper lábujjhegyre állt, és megcsókolta a férfi ajkát. Sós volt. Jakob most mosolygott, de korábban ő is sírt. Harper a mellkasára hajtotta a fejét.

– Annyira belefáradtam – szólalt meg. – Abba, hogy félek. Abba, hogy nem tudok segíteni az embereken.

Jakob az álla alá csúsztatta behajlított ujját, és gyengéden hátrafeszítette a fejét. – El kell engedned ezt. A gondolatot, hogy valamiért a te dolgod volna, hogy mindent helyrehozz. Hogy ide-oda szaladozz… és az összes tüzet kioltsd. – A férfi a magasban sodródó füst felé pillantott. – Nem a te dolgod, hogy megmentsd a világot.

Ez annyira értelmes, annyira észszerű volt, hogy Harpernek belesajdult a szíve a megkönnyebbülésbe.

– Magadról kell gondoskodnod – mondta Jakob. – És engedned, hogy néha én is gondoskodjam rólad. Iszonyú kevés időnk van arra, hogy kényeztessük egymást. Úgyhogy meg fogjuk adni a módját. Igyekszünk minél többet kihozni a dologból, és már ma este neki is látunk.

Harpernek ekkor muszáj volt megint megcsókolnia. Jakobnak borsmenta- és könnyízű volt a szája, és olyan vigyázva, olyan tétován viszonozta a csókot, mintha először fedezné fel őt magának, mintha a csókolózás egy teljesen új, különös élmény volna számára… egy kísérlet. Amikor felemelte a fejét, komoly volt az arca.

– Ez egy fontos csók volt – mondta.

Apró, csoszogós léptekkel folytatták útjukat hazafelé a járdán. Harper most a férfi bicepszén nyugtatta a fejét, és behunyta a szemét. Néhány lépés után kezdte elhagyni az ereje, félig aludt jártában, és megbotlott. Jakob szorosabbra fonta a karját a dereka körül.

– Na – szólalt meg. – Ebből nem élünk meg. Figyu. Haza kéne vigyük a habtestedet. Csüccs fel. – Azzal átvetette a lábát a kerékpár nyergén.

– Csüccs fel hová?

– Ide elém, a kosárra – mondta Jakob.

– Nem tudjuk megcsinálni. Én biztos nem.

– Dehogynem. Annak idején már megcsináltad. Hazafuvarozlak.

– Másfél kilométer.

– Végig lejtmenet. Csüccs fel.

Tényleg csináltak már ilyet, még a főiskolán: hülyéskedésből úgy bicikliztek, hogy Harper felült Jakob elé a kerékpárkosárra. Harper filigrán lány volt akkor, és ez azóta sem változott különösebben, százhatvanöt centi magas volt és ötven kiló. Harper a kosárra nézett a két kormányszarv között, aztán végigpillantott a hosszú hegyről egy kanyarral leereszkedő úton.

– Meg fogsz ölni – mondta.

– Nem. Ma nem. Csüccs fel.

Harper nem tudott ellenállni neki. Személyiségének egy része természetes módon hajlott a passzivitásra, az engedékenységre. A kerékpár elejéhez ment, áttette a lábát a kerék fölött, és feltolatott a fenekével a kosárra.

És már indultak is, az út menti fák álmatag siklásba kezdtek. Hatalmas pelyhekben hullott körülöttük a hamu, Harper hajába, Jakob baseballsapkájának ellenzőjére. Semmi perc alatt nyaktörő sebességre gyorsultak.

A küllők kerregő hangot adtak. Amikor Harper lélegzetet akart venni, a levegő kitépődött a szájából.

Idő és tér ugyanaz a dolog, az emberek elfelejtik ezt – amíg egyszer elég gyorsan nem haladnak, és a nagy száguldás közepette, miközben a fenyőfák és a telefonoszlopok elcikkannak mellettük, kitágul az idő, és az az egy másodperc, ami a hat méter megtételéhez kell, tovább tart más másodperceknél. Harper a halántékában és a gyomorszájában érezte a gyorsulást, és örült Jakobnak, és örült, hogy távol van a kórháztól, és örült a sebességnek.

Egy ideig mindkét kezével a kosárba kapaszkodott, de aztán amikor a küllők dudorászni kezdtek – amikor az egyre szaporább kerregésből duruzsoló muzsika lett –, felhagyott a kapaszkodással, és a karját kitárva szárnyalt, mint a magát a széllel vitető sirály, a világ pedig egyre csak gyorsult, és gyorsult.

6

A kórháztűz estéjén Jakob átvezette Harpert a házon, ő pedig csak ásítozott, mint egy gyerek, akinek már ágyban volna a helye.

Harper enyhén kábultnak érezte magát, ébren volt, de gondolatok híján, úgyhogy sosem tudta, mi történik vele legközelebb, még akkor sem, amikor pedig teljesen kiszámítható volt, hogy mi történik legközelebb. Jakob a kis kezénél fogva bevezette a hálószobába. Harper ebben nem talált kivetnivalót. Fáradt volt, és a hálószoba éppen annak a helynek tűnt, ahová ilyenkor menni kell. Aztán Jakob kihámozta őt a zöld nővérruhából, ő pedig csak állt, és hagyta.

Világos rózsaszínű nagyibugyi volt rajta, egészen a köldökéig felért. Jakob azt is lecibálta. Harper hatalmasat ásított, és a szájára tette a kezét, Jakob pedig nevetett, mert éppen odahajolt volna, hogy megcsókolja. Harper is nevetett. Vicces volt, így beleásítani a másik arcába.

A kórháztűz estéjén Jakob fürdővizet eresztett neki a mély, mancslábú kádba, amit annyira szeretett. Harper észre sem vette, mikor hagyta magára, hogy ezt megtegye – úgy rémlett, mintha egy pillanatra sem tűnt volna el mellőle, amikor viszont beléptek a fürdőszobába, a kád már tele volt.

A villany nem égett, viszont voltak gyertyák. Harper örült a fürdésnek, mert füst- és izzadság- és kórházszaga volt (de leginkább füstszaga), és a bőrére hamu tapadt, és annak a hamunak egy része valószínűleg halott emberekből származott.

A kórháztűz estéjén Jakob mosdószivaccsal vizet csurgatott a hátára. Megcsutakolta a nyakát és a fülét, aztán összefogta a haját a fejbúbján, és a víz alá nyomta. Harper kacagva bukkant elő. Aztán Jakob szólt, hogy álljon fel, és ő felállt a kádban, Jakob pedig szappanhabbal kente be. Beszappanozta a mellét, a csípőjét, a nyakát, aztán a fenekére csapott, és azt mondta, hogy üljön vissza a kádba, ő pedig szófogadón visszaült.

A kórháztűz estéjén Jakob így szólt: – Annyira olcsó, mikor emberek azt mondják: Szeretlek. Igazából kurvára csak a hormonokról van szó, egy kis ragaszkodással nyakon öntve. Én sose szerettem kimondani. Én ezt mondom: Együtt vagyunk, most, és amíg világ a világ. Benned minden megvan, ami a boldogságomhoz kell. Jól érzem magam tőled a bőrömben.

Azzal kifacsarta a mosdószivacsot. Harper nyakán forró víz csurgott le. Behunyta a szemét, de így is látta a gyertyaláng vörös fényét a szemhéján keresztül.

– Nem tudom, mennyi időnk van még – folytatta Jakob. – Lehet, hogy ötven év. Lehet, hogy még egy hét. Azt viszont tudom, hogy egyetlen másodperc együtt töltött időből se hagyom magunkat kisemmizni. Mindent meg fogunk osztani egymással, és minden érzést együtt élünk át. És tudtodra fogom adni, azzal, ahogy megérintelek… és ahogy megcsókollak… – miközben ezt mondta, megérintette és megcsókolta –, hogy te vagy a legjobb dolog az életemben. És önző ember vagyok, és minden porcikádra igényt tartok, és az életed minden egyes percére, ami megadatik. Nincs többé „én életem”. És „te életed” sincs. Csak „mi életünk” van, amit a magunk módján fogunk leélni. Születésnapi tortát akarok mindennap, és a meztelen testedet akarom az ágyban minden éjjel. És amikor ideje, hogy beadjuk a kulcsot, azt is a magunk módján tesszük majd. Kinyitjuk azt az üveg bort, amit Franciaországban vettünk, és a kedvenc zenénket hallgatjuk, és nevetgélünk, és beveszünk pár boldogságtablettát, és álomba szenderedünk. Szépen halunk meg, amikor a bulinak vége, ahelyett, hogy visítva nyuvadnánk ki, mint azok a szerencsétlen, kétségbeesett emberek, akik sorban álltak, hogy meghaljanak a kórházban.

Mintha megint a házassági fogadalmát mondta volna, ugyanolyan vággyal teli és édes és érzelmekkel áthatott hangon beszélt. Úgyhogy ez is rendben volt.

Illetve mégsem, nem teljesen. Volt valami helytelen abban, hogy „szerencsétlen”-nek és „kétségbeesett”-nek nevezte a kórházban segítséget keresőket. Volt valami erkölcstelen abban, hogy gúnyt űzött belőlük. Renée Gilmonton nem volt szerencsétlen és kétségbeesett. Renée Gilmonton meseórát szervezett a gyerekeknek a kórházi osztályon.

Viszont Jakob nagyon tehetségesen vallott szerelmet, ugyanazzal a vakmerő és bravúros rátermettséggel tudott beszélni arról, hogy mennyire vágyik az érintésére és a csókjára, mint amivel egykerekűzött, vagy a magasban kifeszített kötélen lépdelt. Alacsony volt és köpcös és izmos, és intellektuálisan is izmos, amolyan szellemi akrobata. Időnként Harper kissé fárasztónak érezte intellektuális akrobatamutatványait – ilyenkor kevésbé tűnt úgy, hogy minden érzést együtt élnek át, inkább csak a férfi közönségének érezte magát: hogy ő az a valaki, aki megtapsolja Jakob legújabb tigrisugrását az egzisztencializmus lángoló karikáján át, vagy ahogy hátraszaltóval a nonkomformizmus trambulinjára érkezik. Most mégis széttette neki a lábát, mert Jakob ujjai tudták, hogyan segítsék hozzá azokhoz az érzésekhez, amelyeket éreznie kellett. És különben is, ez a sok duma mind csak azt jelentette, hogy kívánja őt, és hogy boldog vele. Muszáj volt újra megcsókolnia a férfit, és a kádban kifacsarodva, a mellét a hideg porcelánhoz nyomva meg is tette, és Jakob tarkójára fonta az ujjait, hogy ne húzódhasson el, amíg jó alaposan meg nem ízlelte. Aztán elrántotta a száját, és megint ásított, Jakob pedig nevetett, és ez is rendben volt.

A kórháztűz estéjén Harper felkelt a vízből, és Jakob adott neki egy pohár vörösbort, és forró törülközőbe bugyolálta. Kisegítette a kádból. Bevezette a hálószobába, ahol szintén gyertyák égtek. Megszárítgatta, és az ágyhoz terelte, Harper pedig négykézláb felmászott az ágyra, és azt akarta, hogy ő is vetkőzzön le, és magába akarta tömni, de Jakob a csípőjére tette a tenyerét, és lenyomta a hasára. Szerette megvárakoztatni. Igazság szerint Harper pedig szerette, ha megvárakoztatják, szerette, hogy a férfi irányít. Jakob eperillatú krémet vett elő, bedörgölte vele. Most már ő is meztelen volt Harper mellett, a teste barna és fitt a gyér fénynél, a mellkasán fekete szőr prémje.

És amikor átfordította, és belehatolt, Harper gyönyörteljes, elcsukló hangon felsikoltott, mert annyira hirtelen volt az egész, Jakob pedig annyira elszánt. Alighogy belekezdtek, lejött az óvszer. Jakob egy pillanatra abbahagyta a mozgást, elfintorodott, ő viszont lenyúlt, és félrehajította a gumit, aztán megkapaszkodott az izmos akrobataseggben, és visszarántotta magába a férfit. Füsttől bűzlő, zöld nővérruhája a padlón hevert. Soha többé nem viselte. Franciaországban kétszáz négyzetkilométernyi borvidék állt lángokban, Kalkuttában pedig több mint kétmillió ember égett halálra, és Harper nem akart mást, csak magában érezni a férfit. Látni akarta az arcát, amikor elélvez. Úgy gondolta, év végére úgyis mindketten jó eséllyel halottak lesznek, és Jakob még sosem vette birtokba ilyen szenvedéllyel korábban.

A kórháztűz estéjén gyertyafénynél szeretkeztek, és valamivel később megfogant egy kisbaba.

AUGUSZTUS

7

Harper a zuhany alatt állt, amikor a bal lába belső oldalán észrevette a csíkot.

Rögtön tudta, mit jelent, és a félelemtől összerándultak a zsigerei, de pánikolás helyett csak letörölte a hűs vizet az arcáról, és megszidta magát. – Nehogy elkezdje itt nekem, hölgyem. Az csak egy nyavalyás véraláfutás.

De igazából nem tűnt véraláfutásnak. Sárkánypikkelynek tűnt – egy sötét, majdnem tusfekete vonal, fura, ásványi hatású aranyszemcsével meghintve. Amikor közelebb hajolt, még egy rajzolatot észrevett hátul a vádliján, ugyanazon a lábán, és hirtelen felegyenesedett. Aztán a szájához kapta a kezét, mert halk, nyomorúságos hangok törtek elő a torkából – majdnem mintha zokogna –, és nem akarta, hogy Jakob meghallja.

Kikászálódott a fürdőkádból, a zuhanyt hanyagul megnyitva hagyta. Nem számított. Esélye sem volt pazarolni a meleg vizet. Ugyanis nem volt egy csepp sem. Két napja tartott az áramkimaradás. Harper azért állt be a zuhany alá, hogy lemossa magáról a verejték ragacsát. A házban meg lehetett sülni; mintha egész napra csapdába estél volna egy nagy halom takaró alatt, olyan érzés volt.

Harper azon fele, amely öt évig ápolónőként dolgozott – az a fél, amely még akkor is nyugodt és szinte távolságtartó maradt, amikor a padló vértől volt lucskos, és a beteg visított fájdalmában –, ez a fél most átvette az irányítást.

Visszafojtotta a torkából feltörő halk, csukladozó hangot, és nyugalmat parancsolt magára. Úgy döntött, megszárítkozik, aztán megnézi még egyszer. Talán mégis véraláfutás. Mindig is olyan lány volt, aki könnyen bekékült, olyan, aki jókora monoklikat talált a csípőjén vagy hátul a karján, és közben fogalma sincs róla, hogyan sérült meg.

Nagyjából megtörülközött, aztán feltette a lábát a pultra. Szemügyre vette a vádliját, aztán a tükörben is megnézte. Érezte, hogy megint kezd feltörni benne a zokoghatnék. Tudta, mivel van dolga. A halotti bizonyítványokra Draco incendia trychophytont írtak, de még a tiszti főorvos is csak sárkánypikkelynek hívta. Amíg halálra nem égett.

A sáv a vádliján kecses, fekete sugár volt, feketébb, mint bármilyen véraláfutás, fényességszemcse-intarziával. A combján lévő vonal, közelebbről szemügyre véve, nem annyira sugárnak tűnt, mint inkább kérdőjelnek, vagy sarlónak. Aztán a nyaka és a válla találkozásánál is észrevett egy gyanús árnyékot. A haját félresöpörve újabb sárkánypikkelycsillámmal meghintett rajzolatot talált.

A sírhatnékjával küszködve, fújtatva igyekezett szabadulni a kótyagosság érzésétől, amikor Jakob benyitott a fürdőszobába.

– Hé, kicsim, szóltak, hogy menjek be a városfenntartásra. Nincs elég… – mondta, aztán ránézett a tükörben, és elhallgatott.

A férfi arca láttán szemvillanás alatt elhagyta a lelki ereje. Letette a lábát a padlóra, és hátrafordult. Azt akarta, hogy Jakob ölelje át és szorítsa magához, ugyanakkor tudta, hogy Jakob semmiképpen nem érhet hozzá, és ő sem engedné meg neki, hogy hozzáérjen.

Jakob hátratántorodott egy lépést, és vak, csillogó, riadt szemmel meredt rá. – Ó, Harp. Ó, kicsi lány. Teljesen tele vagy vele. Ott van a lábadon. A hátadon is van.

– Nem – mondta Harper gyámoltalanul. – Nem. Nem… nem… nem…

Gyomorforgató volt elképzelnie, hogy ott is csíkok húzódnak a bőrén, ahol nem látja.

– Csak maradj ott – mondta Jakob, maga elé tartva széttárt ujjú kezét, jóllehet Harper egy lépést sem tett feléje. – Maradj a fürdőszobában.

– Jakob – mondta erre ő. – Meg akarom nézni, hogy rajtad is van-e.

A férfi ráfüggesztette zavarodott, értetlen tekintetét. Aztán felfogta, miről van szó, és valami eltűnt a szeméből. Előregörnyedt a válla. Hirtelen sápadtnak, hamuszürkének és vértelennek tűnt az arca a napbarnítottsága alatt, mintha túl sokáig fagyoskodott volna odakint a hidegben.

– Abban mi a pláne? – kérdezte.

– Abban az a pláne, hogy megtudjuk, te is elkaptad-e.

A fejét rázta. – Naná, hogy elkaptam. Ha te elkaptad, akkor én is. Dugtunk. Tegnap éjjel. És előző éjjel is. Ha még nem jött volna ki rajtam, majd ki fog, később.

– Jakob, meg akarlak nézni. Tegnap még magamon se láttam semmit. Sem azelőtt, hogy szeretkeztünk, sem utána. Még nem értenek mindent a terjedésével kapcsolatban, de egy csomó orvos szerint csak akkor fertőző valaki, ha már láthatóak rajta a csíkok.

– Sötét volt. Gyertyával világítottunk. Ha észre is veszi valamelyikünk a mintát a bőrödön, simán árnyéknak nézte volna – mondta a férfi.

Színtelen, vontatott hangon beszélt. A rémület, amit Harper az arcán látott, olyan volt, mint a szárazvillám: fellobbant-eltűnt. Most valami rosszabb volt a helyén – csüggedt beletörődés.

– Vetkőzz.

Lehúzta a fején át a pólóját, és a padlóra dobta. A helyiség félhomályában szinte borostyánszínűnek tűnő szeme rezzenéstelenül figyelte Harpert. Széttárta a karját, és megállt keresztezett lábbal és felszegett állal, öntudatlanul felvéve a megfeszített Krisztus testtartását.

– Látsz rajtam?

Harper a fejét rázta.

Széttárt karral megfordult, hátranézett a válla fölött. – A hátamon?

– Ott sincs. Vedd le a nadrágodat.

Újabb fordulatot csinált, és kigombolta a farmerét. Szemközt álltak egymással, egy méter szabad tér húzódott közöttük. Volt valami kegyetlen erotikus bűverő abban, ahogy a férfi lassan, türelmesen vetkőzött Harpernek, ahogy kihúzta a derékszíját, aztán egyetlen menetben letolta a farmert és az alsóját. Közben végig összekulcsolódott a tekintetük. Jakob arca maszkszerű, majdhogynem érdektelen volt.

– Semmi – mondta Harper.

Amikor megfordult, Harper szemügyre vette vékony, barna combját, sápatag hátsóját, a horpadást oldalt a csípőjén.

– Nincs.

– Nem akarod elzárni a zuhanyt?

Harper elzárta a vizet, fogta a törülközőjét, és tovább szárítgatta a haját. Úgy érezte, hogy mindaddig, amíg arra összpontosít, hogy lassan és egyenletesen lélegezzen, és csupa olyasmit csinál, amit zuhanyozás után csinálni szokott, mindaddig, amíg így jár el, megúszhatja, hogy újra zokogásban törjön ki. Vagy hogy sikoltozni kezdjen. Nem volt benne biztos, hogy ha sikoltozni kezd, abba tudja-e hagyni.

A haja köré tekerte a törülközőt, és visszament a hálószoba forró félhomályába.

Jakob az ágy szélén ült, már újra nadrágban, a pólója viszont az ölében hevert. Mezítláb volt. Harper mindig imádta a lábfejét, hogy olyan barna és csontos, finom metszésű, szögletes formáival szinte mint valami építőművészeti alkotás.

– Bocs, hogy megfertőződtem – szólalt meg Harper, és hirtelen megint a sírhatnékjával kellett küzdenie. – Esküszöm, hogy tegnap alaposan megnéztem magamat, és nem láttam semmit. Lehet, hogy nem kaptad el. Lehet, hogy te rendben vagy.

Az utolsó szavakon majdnem megfulladt. A torka görcsösen összeszűkült, zokogás készült feltörni küszködő tüdeje mélyéből. A gondolatai túlságosan szörnyűek voltak a formába öntéshez, de ő mégis formába öntötte őket.

Ő már halott, és Jakob is az. Mert muszáj volt önkénteskednie, és megfertőzte mindkettejüket, és ugyanúgy halálra fognak égni, ahogy mindenki más.

Ő tudta ezt, és az arckifejezéséből ítélve, tudta Jakob is.

– Kellett neked játszani a kibaszott Florence Nightingale-t – szólalt meg Jakob.

– Sajnálom.

Azt kívánta, bárcsak a férfi együtt sírna vele. Azt kívánta, bárcsak látna valami érzést az arcán, bárcsak látná, hogy hasonló érzésekkel hadakozik. Ehelyett csak az üresség volt, és az a fura, szenvtelen tekintet a szemében, és az apátia, ahogy a csuklóját a térdéről lelógatva ült az ágy szélén.

– Nézzük a dolog jó oldalát – szólalt meg Jakob, és feléje, a hasára, pillantott. – Így legalább nem kell agyalnunk, milyen nevet adjunk neki, ha kislány lesz.

Ez olyan durva volt, mintha megütötte volna. Harper összerándult, elfordította a tekintetét. Megint mondani akarta, hogy sajnálja, de csak elfúló, kétségbeesett zokogás jött ki a torkán.

Alig több mint egy hete tudtak a babáról. Jakob kis mosollyal fogadta, amikor megmutatta neki az elmosódott kék pluszjelet a terhességi teszten, de amikor Harper az érzéseiről kérdezte, azt mondta, hogy még szoknia kell a gondolatot.

Másnap Manchesterben porig égett az ezerkétszáz földönfutó menekültnek otthont adó Verizon Arena – senki nem jutott ki élve –, és Jakobot kikölcsönözték az ottani városfenntartásnak, hogy segédkezzen a romok eltakarításában és a holttestek összegyűjtésében. Napi tizenhárom órákat dolgozott, és amikor koromtól szutykosan, és a látottaktól szófukaron hazajött, nem tűnt helyénvalónak a babáról beszélgetni vele.

Viszont amikor aludtak, hátulról Harperhez simult, és oltalmazón a hasára tette a kezét, és Harper remélte, ez azt jelenti, hogy mégiscsak szorult belé egy kis boldogság, egy kis jövőbe vetett bizodalom.

Jakob felhúzta a pólóját, most már nem sietett.

– Öltözz fel – mondta. – Jobban tudok gondolkodni, ha nem kell néznem rajtad azt az izét.

Harper zokogva odament a szekrényéhez. Úgy érezte, képtelen elviselni ezt az érzéketlenséget a férfi hangjában. Majdnem rosszabb volt, mint a gondolat, hogy beszennyeződött, vagy megmérgeződött az ember.

Aznapra harminc fok fölötti kánikula ígérkezett – a hálószobában már annyi is volt, harminc fok, a lécredőny szélét körberagyogta a kinti erős napsütés –, és Harper a vállfák között kotorászott egy könnyű nyári ruháért. A fehér ruhájára esett a választása, mert szerette az érzést, ami eltöltötte benne, szerette, hogy tisztának, egyszerűnek és üdének érezte magát tőle, és most éppen erre vágyott. Aztán eszébe jutott, hogy ha ruhát vesz fel, Jakob ugyanúgy látni fogja a csíkot hátul a vádliján, és meg akarta kímélni ettől. A rövidnadrág is kizárva. Végül talált egy margarinsárga, rongyos, régi köntöst.

– El kell menned – mondta, anélkül, hogy Jakob felé fordult volna. – El kell menned a házból, itt kell hagynod engem.

– Azt hiszem, ezzel már elkéstünk.

– Nem tudjuk, hogy te is hordozó lettél-e. – Harper megkötötte a köntös övét, de még most sem fordult hátra. – Amíg nem tudunk biztosat, elővigyázatosnak kell lennünk. Be kéne pakolnod néhány ruhát, és elmenni a házból.

– Az összes ruhához hozzáértél. Kimostad őket a mosdókagylóban. Aztán a szárítókötélre aggattad a teraszon. Összehajtogattad és elraktad őket.

– Akkor menj el valahová, és vegyél új holmikat. A Target biztos nyitva van.

– Persze. És ha már ott vagyok, rögtön tovább is passzolhatom a friss és ropogós sárkánypikkely-fertőzésemet a csajszinak a pénztárban.

– Mondtam már. Nem tudják, hogy elkaphatod-e olyantól, akin még nem mutatkoznak a csíkok.

– Pontosan. Nem tudják. Nem tudnak ezek szart se. Akárkik legyenek is amúgy. Ha bárki tényleg átlátná, hogyan terjed a fertőzés, nem töketlenkednénk itt, nem igaz, kicsi lány?

Harpernek nem tetszett a fanyar irónia, ahogy a „kicsi lány”-t mondta. Már-már megvető volt a hangja.

– Óvatos voltam. Igazán óvatos voltam – szólalt meg. Csüggedt nehezteléssel emlékezett vissza, milyen érzés volt a forró, verejtékes bőréhez tapadó Tyvek gumiszkafanderban főni egész nap. Húsz percbe telt, míg belebújt, és másik húszba, hogy levesse – a kötelező ötperces, lúgoldatos zuhanyozás után. Majd az jutott eszébe, milyen büdös gumi-, lúg- és verejtékszaga volt mindig. Egész idő alatt magával hordozta ezt a bűzt, az ipari balesetek undok szagát, amíg a Portsmouthi Közkórházban dolgozott, és mégis megfertőződött, és oltári rossz viccnek tűnt az egész.

– Nem gond. A sporttatyómban van egy csomó cucc, amiket felvehetek – mondta a férfi. – Olyan holmik, amiket nem tapogattál össze.

– Hol fogod meghúzni magad?

– Honnan a bánatból tudjam? Felfogtad már, mit tettél?

– Sajnálom.

– Ja, így már mindjárt jobb. Mindjárt nem érzem magam olyan szarul, amiért mindketten halálra fogunk égni.

Harper úgy döntött, hogy ha a dühöngés segít enyhíteni a férfi rémületét, akkor rendben van. Azt akarta, hogy Jakob a lehető legjobban érezze magát.

– A városfenntartáson meg tudsz aludni valahol? – kérdezte. – Anélkül, hogy a többi pasassal érintkeznél?

– Nem – mondta Jakob. – Viszont Johnny Deepenau meghalt, és a kis lepukkant lakókocsijának a kulcsai ott lógnak az öltözőszekrényében. Nála meghúzhatnám magam. Emlékszel Johnnyra? Ő vezette a hármas számú Freightlinert.

– Nem is tudtam, hogy beteg volt.

– Nem volt beteg. A lánya elkapta és halálra égett, ő meg leugrott a Piscataqua-hídról.

– Nem tudtam.

– Dolgoztál. A kórházban voltál. Haza se dugtad az orrod. Ez nem olyasmi volt, amit SMS-ben akartam volna közölni veled. – Jakob elhallgatott. A feje lehorgadt, a szeme árnyékban volt. – Tulajdonképpen csodálom Johnnyt. Mert megértette, hogy ami jót az élettől kaphat, az már megvolt, és felismerte, hogy az utolsó szaros pár napért nincs értelme itt lébecolni. Johnny Deepenau egy Budweiser-vedelő, focimeccsbámuló, Donald Trumpra szavazó agyatlan idióta volt, aki soha életében a Penthouse magazinnál színvonalasabbat nem olvasott, de ezt mégis megértette. Azt hiszem, rókázni fogok – mondta Jakob hirtelen, anélkül, hogy a hangszíne megváltozott volna, és felkelt az ágyról.

Harper követte a dolgozószobán keresztül ki az előtérbe.

Jakob nem a hálószobájukból nyíló fürdőszobát használta – Harper arról azt feltételezte, hogy tiltott övezetnek minősül, hiszen az előbb még ő foglalta el. A lépcső alatti kis fürdőszobába ment be. Harper állt az előtérben, és a csukott ajtón keresztül hallgatta az öklendezését, és közben azt gyakorolta, hogy nem sír. Véget akart vetni annak, hogy mindig pityereg a férfi jelenlétében, nem akarta terhelni őt az érzéseivel. Ugyanakkor azt akarta, hogy Jakob mondjon neki végre valami kedveset, látszódjon már az arcán, hogy aggódik érte.

A vécében lezúdult a víz, ő pedig visszahúzódott a dolgozószobába, hogy mozgásteret hagyjon a férfinak. Odabent megállt az íróasztal mellett, ahol Jakob este még a regényén dolgozott. Jakob szinte véletlenszerűen kötött ki a portsmouthi városfenntartás részlegvezető-helyettesi pozíciójában – eredetileg regényírónak készült. Otthagyta a főiskolát, hogy írhasson, és azóta a könyvén dolgozott, hat éve immár. Százharminc oldal volt meg belőle, de senkinek nem engedte elolvasni, még Harpernek sem. A pusztulás ekevasa volt a címe. Harper utálta, de ezt sosem mondta meg neki.

Jakob kijött a fürdőszobából, eljött egészen a dolgozószoba bejáratáig, ott lecövekelt. Valahol megtalálta a baseballsapkáját, a FREIGHTLINER feliratosat. Harper mindig úgy gondolta, ironikus gesztus gyanánt hordja, valahogy úgy, ahogy a brooklyni hipszterek „John Deere” sapkákban flangálnak. Ha még csinálják. Ha valaha is csinálták egyáltalán.

A szempár az ellenző alatt véreres volt és réveteg tekintetű. Csak nem sírt a fürdőszobában? – tűnődött Harper. Kicsit jobban érezte magát a gondolattól, hogy miatta pityergett.

– Azt akarom, hogy várj – szólalt meg Jakob.

Harper értetlenül nézett vissza rá.

– Mikor fogjuk biztosra tudni, hogy elkaptam-e?

– Nyolc hét múlva – mondta Harper. – Ha október végén is tünetmentes vagy, akkor nem kaptad el.

– Oké. Nyolc hét. Mondjuk, szerintem egy vicc az egész. Mindketten tudjuk, hogy ha te elkaptad, akkor én is, de rendben, várjunk nyolc hetet. Ha mindketten elkaptuk, akkor együtt fogjuk végigcsinálni, ahogy beszéltük. – Egy pillanatig leszegett fejjel hallgatott, aztán bólintott. – Ha nem kaptam el, itt leszek veled, amikor csinálod.

– Mit fogunk együtt végigcsinálni?

A férfi valódi meglepődéssel az arcán pillantott fel rá. – Megöljük magunkat. Jézusom. Beszéltünk róla. Hogy mit csinálunk, ha elkapjuk a fertőzést. Megegyeztünk, hogy jobb csak simán… elaludni. Mint várni, hogy mikor égsz halálra.

Harper nem esküdött volna meg rá, hogy képes megszólalni a torkát eltorlaszoló kemény gombóctól, aztán rájött, hogy igen. – De én terhes vagyok.

– Azt a gyereket már nyilván nem szülöd meg.

Harpert meglepte saját reakciója: most először sértőnek találta Jakob borúlátó, ingerült magabiztosságát.

– Ebben tévedsz – mondta. – Nem vagyok szakértő, de többet tudok a spóráról, mint te. Vannak tanulmányok, jó tanulmányok, amelyek kimutatták: a fertőzés nem képes behatolni az anyaméhbe. Szanaszét rajzik a szervezetben, eljut az agyba, a tüdőbe… mindenhová, de oda nem.

– Baromság. Nincs olyan tanulmány, ami ezt mondja. Olyan biztos nincs, ami ér annyit, mint a papír, amire nyomtatták. Az atlantai járványügyi hivatal egy kupac hamu. Senki nem tanulmányozza már ezt a szart. A tudóskodás ideje lejárt. Most annak van itt az ideje, hogy helyezd magad biztonságba valahol, és imádkozz, hogy ez az izé feleméssze önmagát, mielőtt eltakarít bennünket a föld színéről. – Jakob száraz, kedélytelen hanggal felnevetett.

– Pedig tanulmányozzák. Még mindig. Belgiumban. Argentínában. De rendben, ha nekem nem akarsz hinni, nem gond. Ezt viszont muszáj lesz elhinned. Júliusban a kórházban egészséges csecsemőt segítettünk világra, fertőzött anyától. A gyermekosztály melletti társalgóban bulit rendeztek. Félig kiolvadt cseresznyés jégkrémet ettünk, és sorban mind a karunkba vettük a babát.

Azt nem tette hozzá, hogy a kórházi csapat sokkal több időt töltött a babával, mint amennyit az anyuka. Neki az orvosok azt sem engedték meg, hogy az újszülötthöz érjen, kivitték a helyiségből, hiába sikított, hogy vigyék vissza, hadd nézze meg még egyszer.

Jakob arca most nem volt olyan kifejezéstelen. Fehér vonalba préselődött az ajka az indulattól.

– És akkor mi van? Ugyan meddig húzza, aki bekapja ezt a szart? Legjobb esetben? Miután kijöttek rajta a csíkok?

– Ez mindenkinél más és más. Akad néhány elhúzódó eset, fertőzött emberek, akik kezdettől fogva közöttünk vannak.

– Három hónapig? Négyig? Mennyi az átlag? Szerintem az átlag még két hónap sincs. Tíz napja tudod, hogy terhes vagy. – A férfi hitetlenkedve csóválta a fejét. – Mit szereztél, hogy legyen mivel csinálnunk?

– Tessék? – Harper nem tudta követni.

– Mit szereztél, hogy elintézhessük magunkat? Azt mondtad, hogy szerzel abból a cuccból… a cuccból, amit a fogorvosomtól kaptam, mikor gyökérkezelésre jártam.

– Vicodint.

– Azt porrá lehet törni, igaz?

Harper derekán kioldódott az öv, és szétnyílt a köntöse, de túl macerásnak tűnt, hogy rendbe szedje magát, és amúgy is elfelejtette, hogy meg akarja kímélni a férfit fertőzött teste látványától.

– Igen. Ez valószínűleg az egyik kevésbé fájdalmas módja az öngyilkosságnak. Nagyjából húsz Vicodint kell porrá morzsolni hozzá.

– Szóval így fogjuk csinálni. Ha mindketten bepikkelyesedünk.

– De nincs Vicodinom. Egy szem se. Nem szereztem.

– Miért nem? Megbeszéltük. Azt mondtad, hozol. Azt mondtad, csórsz a kórházból, és ha elkapjuk a fertőzést, borozgatunk, zenét hallgatunk, aztán pedig bevesszük a tablettáinkat, és elvitorlázunk a naplementébe.

– Eszemben sem volt, miközben kimenekültünk a kórházból. Siettem, nehogy elégjek elevenen. – Az már külön pech, gondolta Harper, hogy tekintve jelenlegi állapotát, igazából nem úszott meg semmit.

– A fertőzést hazahurcoltad, de arra nem volt gondod, hogy szerezz valamit, amivel átsegíthetjük magunkat a túlvilágra. És mindennek a tetejébe még fel is csináltattad magad. Te jó ég, Harper. Rendesen belehúztál az utóbbi egy hónapban.

Rövid, elfúló köhintéssel felnevetett. Egy másodpercnyi hallgatás után így szólt: – Lehet, hogy tudok szerezni valamit, amivel hazavághatjuk magunkat. Egy pisztolyt, ha már így alakult. Deepenau teleragasztgatta a redvás furgonát lövészegyletes matricákkal. Kell hogy legyen valami mordálya.

– Jakob, én nem fogom megölni magamat – mondta Harper. – Akármiről beszéltünk, mielőtt teherbe estem, az már nem számít. Magamban hordozom a fertőzést, de magamban hordozok egy babát is, ami megváltoztatja a dolgokat. Nem gondolod, hogy a terhességem megváltoztatja a dolgokat?

– Egy nagy lófaszt hordozol magadban egy babát, Harper. Az még csak egy öntudatlan sejtcsomó. Plusz ismerlek. Ha rendellenessége volna, simán elvetetnéd. Az isten szerelmére, dolgoztál is egy rohadt abortuszklinikán. Reggelente úgy mentél be a munkahelyedre, hogy a tiltakozók rád kiabálták, hogy gyilkos vagy. Csecsemőgyilkos.

– A babának nincs rendellenessége, és még ha volna is, az se jelentené automatikusan, hogy…

– Szerintem az, hogy megfő az anyaméhben, bőven rendellenességnek tekinthető. Szerinted nem?

A férfi felállt, maga köré fonta a karját. Harper látta, hogy reszket az indulattól.

– Rendben van, várjunk – szólalt meg végül Jakob. – Adjunk időt a dolognak, hogy kiderülhessen, én is elkaptam-e ezt a szart. Hátha a következő két hónap során sikerül közös nevezőre jutnunk egymással. Hátha sikerül kicsit kevésbé önzőn látnod a dolgokat.

Korábban Harper azt mondta neki, hogy el kell mennie a házból, de igazából nem akarta, hogy elmenjen. Abban reménykedett, hogy Jakob felajánlja: a közelben marad, esetleg meghúzza magát az alagsorban. Harpert megrémisztette a gondolat, hogy egyedül marad a fertőzésével, és vágyott a férfi higgadtságára és rendíthetetlenségére – ha már az ölelő karjáról le kell mondania.

De az utolsó hatvan másodpercben megváltozott valami. Most már kész volt elengedni a férfit. Úgy gondolta, mindkettejüknek jobb lesz, ha Jakob elmegy, ő pedig egyedül marad a sötét, csendes házban – hogy gondolkodjon, vagy ne gondolkodjon, vagy csak nyugton legyen, vagy sírjon, és egyáltalán: tegye, amit tennie kell, mentesülve a férfi riogatásától és dühödt fanyalgásától.

– Elugrok bringával a városfenntartáshoz, megszerzem Johnny Deepenau lakókocsikulcsát az öltözőszekrényéből. Délután rád telefonálok.

– Jó, de ne aggódj, ha nem venném fel. Lehet, hogy kikapcsolom a telefonomat, és visszafekszem. – Harper keserű, boldogtalan nevetéssel felnevetett. – Hátha felébredek, és csak egy rossz álom lesz ez az egész.

– Ja. Ebben reménykedhetünk, kicsi lány. Annyi, hogy ha rossz álom, akkor ketten álmodjuk egyszerre. – Jakob ekkor elmosolyodott – és a kis, ideges mosollyal az arcán egy pillanatra megint Harper Jake-je, a régi jó cimbora volt.

Már kifelé tartott a házból, amikor Harper megszólalt: – Ne mondd el senkinek.

A kezével az ajtózáron megtorpant. – Nem fogom.

– Nem megyek Concordba. Hallottam történeteket az ottani elkülönítőről.

– Ja. Állítólag tiszta haláltábor az a hely.

– Miért, nem hiszed el?

– Már hogy ne hinném. Aki oda megy, az mind megfertőződött ezzel a szarral. Mind meg fog halni. Úgyhogy haláltábor, persze, következik a definícióból. – Kinyitotta az ajtót a forró, füstös, augusztusi napra. – Sosem küldenélek oda. Te meg én együtt vagyunk ebben. Sosem szolgáltatnálak ki egy arctalan járványügyi szervnek. Ezt mi magunk fogjuk megoldani.

Harper arra gondolt, hogy ezt a kijelentését nyilván megnyugtatásul szánta, őt viszont, furcsa módon, mégsem nyugtatta meg egyáltalán.

Jakob lesétált a lépcsőn, és eltűnt szem elől a garázs felé kanyarodó gyalogúton. Az ajtót nyitva hagyta, mintha arra számítana, hogy utánamegy, és végignézi, ahogy távozik. Mintha ez elvárható lett volna tőle. Mint ahogy akár. Harper megkötötte a köntöse övét, átvágott a kis előtéren, és megállt az ajtóban. Jakob a vállára kapta a bringáját, és kivitte az úttestre. Vissza se pillantott.

Harper felemelte a fejét, összehúzott szemmel Portsmouth felé sandított. A piszkosszürke égbolt egészen a templom fehér tetősüvegére ereszkedett. Egész nyáron füst lebegett a város fölött. Harper olvasta valahol, hogy New Hampshire-nek mindössze tizenkét százaléka áll lángokban, de nem látta, hogyan lehetne ez igaz. Persze Maine-hez képest még mindig egészen jól álltak. A helyi hírcsatornákon csak Maine-ről folyt a szó. A Kanadában kipattant tűzvész végül elérte az I-95-ös államközit, gyakorlatilag kettészelve az államot – a lángoló pusztaság legnagyobb szélessége majdnem százötven kilométer volt. Eső kellett volna, hogy kioltsa, de a legutóbbi csapadékot szállító időjárási rendszer, ami arrafelé tartott, a tűzvész hőségével szembetalálkozva egyszerűen elillant. Elsistergett, mint köpés a forró kályháról, ahogy az NPR meteorológusa mondta.

A városban itt is, ott is füst szállt fel, a Strawbery Banke skanzen területéről nagy, piszkosbarna karikák libbentek a magasba. Mindig égett valami: egy ház, egy üzlet, egy autó, egy ember. Egy lángba borult emberi test meglepően sok füstöt tudott kibocsátani magából.

A bejárati lépcső tetejéről Harper végiglátott az utcájukon a South Street-i temető irányában. A temető egyik keskeny, kavicsos útján autó gurult, ráérősen, mint amikor valaki szabad helyet keres egy zsúfolt parkolóban. Az autó jobb első ablakát leengedték, és az utastér tüzet okádott. Az autó belseje annyira tele volt lángokkal, hogy Harper nem látta a sofőrt, pedig nyilván ott ült a volánnál.

Végignézte, ahogy az autó legurult az útról, és a füvön haladt tovább, míg diszkrét kondulással meg nem állította egy sírkő. Ekkor eszébe jutott, hogy Jakob távozását jött ki megnézni, és tekintetével a férfit keresve megfordult, de már nem volt sehol.

SZEPTEMBER

8

Két nappal később a bal karja kottamintát kapott. Finom rajzolatú fekete vonalak csavarodtak az alkarja köré, a pókháló szálainak vékonyságával vetekedő taktusvonalak között arany hangjegyeknek tűnő pöttyökkel. Azon kapta magát, hogy néhány percenként hátrahúzkodja a ruhaujját, hogy megnézze. A következő hét végére csuklótól vállig sárkánypikkely-rajzolat borította a karját.

Egyik nap levette az ingét, és amikor a szekrényajtó belső oldalán lévő tükörben magára pillantott, övszerű, aranysárga-fekete tetoválást látott a csípője fölött. Miután a kezdeti megrökönyödésen és az undoron túljutott, be kellett ismernie magának, hogy a minta különös módon tetszetős.

Időnként fehérneműre vetkőzött, és gyertyafénynél nézegette újonnan kidekorált bőrét. Nem sokat aludt, és ezekre a szemrevételezésekre általában kevéssel éjfél után került sor. Ugyanúgy, ahogy egy arcot látunk bele a lobogó gyertyafénybe, vagy egy alakot a csiszolt fafelület rostjaiba, most neki is úgy rémlett, mintha a pikkelyek félkész ábrákká állnának össze.

Ilyentájt telefonált Jakob is mindig a halott kollégája lakókocsijából. Ő sem aludt még.

– Gondoltam, rád csörgök – mondta –, és megkérdem, mivel telt a napod.

– Kóvályogtam a házban. Megettem a spagettikészletünk maradékát. Igyekeztem nem tüzet fogni. Nálad mi a helyzet?

– Dög meleg van. Egyfolytában.

– Nyiss ki egy ablakot. Kint hűvös van. Nálam tárva-nyitva az összes ablak, és így egészen jól elvagyok.

– Én is kinyitottam az összeset, mégis majd megsülök. Mintha egy kibaszott kemencében próbálnék aludni.

Harpernek nem tetszett, milyen dühösen beszél arról, hogy képtelen lehűteni magát, és az sem, hogy úgy méltatlankodik, mintha személyes sértés volna a hőség.

Hogy másra terelje a szót, a saját állapotáról kezdett beszélni, fesztelen, szinte egykedvű hangon. – A bal karom belső felén a pikkelyek tisztára olyan mintát adnak ki, mint egy nyitott esernyő. Mint egy nyitott esernyő, amit magával ragadott a szél. Lehetséges, hogy a spórának művészi hajlamai vannak? Hogy esetleg reagál arra, amit a tudatalattidban eltároltál, és próbálja számodra kedves ábrákkal megfesteni a bőrödet?

– Nem akarok arról a szarról beszélni, ami a bőrödön van. Már attól kivagyok, ha csak rágondolok a testedet belepő gusztustalanságra.

– Kösz szépen. Ettől mindjárt jobban érzem magam.

Jakob harsányan, dühösen fújtatott. – Ne haragudj. Nem akartam unszimpatikus lenni.

Harper felnevetett – nem csak a férfit lepve meg ezzel, de saját magát is. A jó öreg Jakob előszeretettel használt választékos, ritka kifejezéseket. Unszimpatikus.

A főiskolán, amit otthagyott, filozófia szakra járt, és a mai napig az volt a szokása, hogy igyekezett a legmegfelelőbb kifejezést előkeresni a szókincséből – és valahogy mindig elhibázta. Időnként Harper helyesírását is kijavította.

Harper most azon tűnődött ráérősen, miért kellett megfertőződnie ahhoz, hogy észrevegye: a házasságuk is a végét járja.

Jakob újra próbálkozott. – Sajnálom. Tényleg. Majd megsülök. Nehéz ilyenkor figyelmesnek lenni.

Harper meztelen pocakját kereszthuzat simogatta hűvösen. Nem értette, hogyan lehet melege a férfinak, bárhol van is éppen.

– Az jutott eszembe, hogy a sárkánypikkely nem Mary Poppins esernyőjét skiccelte-e fel a karomra. Ugye, tudod, milyen sokszor láttam a Mary Poppinst?

– Nem a sárkánypikkely dolgozik a tudatalattidból. Hanem te magad. Olyasmiket látsz a rajzolatokba, amik különben is foglalkoztatnak.

– Logikus – mondta Harper. – De tudod, mit? A kórházban volt egy kertész, akinek úgy nézett ki ez az izé a lábán, mint egy borostyánhajtás. Látni lehetett az egyes leveleket meg mindent. Mindenki egyetértett, hogy borostyánnak tűnik. Mintha a sárkánypikkely művészi összefoglalását adta volna a pasas életének.

– Tényleg úgy néz ki. Mint egy töviskoszorú. Ne is beszéljünk erről.

– Szerintem az agyamba még nem jutott be, úgyhogy nem tudhat rólam túl sok mindent. Hetekbe telik, mire a spóra feljut az agyvelőbe. Egyelőre még csak az ismerkedési szakaszban tart a kapcsolatunk.

– Úristen. Mindjárt megsülök idebent.

– Hű, de rossz helyre telefonáltál együttérzésért.

9

Két nappal később, ugyanúgy késő este, Harper töltött magának egy pohár vörösbort, és elolvasta Jakob könyvének első oldalát. Megfogadta, hogy ha a regény kicsit is jó, akkor a legközelebbi beszélgetésükkor bevallja Jakobnak, hogy belenézett, és elmondja neki, mennyire tetszett. Nem haragudhat rá, amiért megszegte az ígéretét, és az előzetes engedélye nélkül beleolvasott a kéziratba. Elvégre halálos beteg. Ez nyilván megváltoztatja a játékszabályokat.

De már egyetlen oldal után tudta, hogy a szövegből semmi jó nem fog kisülni, és abbahagyta az olvasást – rossz érzés fogta el, mintha valami módon ártott volna Jakobnak.

Valamivel később, és egy második pohár bor után – kettőtől még semmi baja nem lesz a babának –, mégis folytatta az olvasást. Elolvasott harminc oldalt, aztán végképp abba kellett hagynia, ha nem akart kiszeretni a férjéből. Jóból is megárt a sok, ez a szöveg pedig kifejezetten pocsék volt.

A regény a filozófia szakról kibukott J.-ről szólt, aki kényszerűségből a helyi városfenntartáson dolgozik, és kényszerűségből egy vidáman sekélyes szőkeséggel él házasságban, akinek rossz a helyesírása, és ifjúsági regényeket olvas, mert hiányzik belőle a fajsúlyos irodalom befogadásához szükséges szellemi fegyelem – és nem is sejti, milyen kínok között őrlődik legbelül a férje. J. pedig, egzisztenciális kudarcélményét enyhítendő, futó kalandokba bonyolódik egy sor nővel, akiket Harper gond nélkül azonosított: ismerősök a főiskoláról, általános iskolai tanárnők, egy volt fitneszedző.

Harper úgy döntött, hogy ezek a félrelépések nyilván kitalációk… jóllehet a hazugságok, melyeket J. a feleségének beadott, hogy hol volt és mit csinált, amikor igazából valamelyik nővel hetyegett, szinte szóról szóra egybevágtak az ő emlékezetében megmaradt beszélgetésekkel.

Valamiért mégsem a házastársi hűtlenség szenvtelen taglalása volt a legrosszabb az egészben. A legnagyobb ellenérzést a főhősben fortyogó lenézés váltotta ki Harperből.

J. utálta a városfenntartás teherautó-sofőreit. Utálta a kövér képüket és a kövér feleségeiket és a kövér gyerekeiket. Utálta, hogy egész évben azért spóroltak, hogy méregdrága helyen ülhessenek egy profi amerikaifoci-meccsen. Utálta, hogy utána hetekig milyen boldogok, és utálta, hogy úgy mesélték el újra meg újra a meccset, mintha a thermopülai csatát elevenítenénk fel.

J. a felesége összes barátnőjét is utálta – neki magának nem voltak saját barátai –, amiért nem tudnak latinul, kézműves sör helyett ipari löttyöt döntenek magukba, és felnevelik a túltáplált és túlszórakoztatott töltelékemberek következő nemzedékét. Ez ugyanakkor nem tartotta vissza attól, hogy megdugja őket.

A feleségét nem utálta, viszont szeretet helyett inkább azt a fajta gyengédséget érezte iránta, amelyet a férfiak általában egy virgonc kölyökkutya számára tartanak fenn. Csüggesztőnek, másrészt kissé viccesnek találta, ahogy a nő azonnal kész volt elfogadni tőle bármilyen véleményt vagy észrevételt. Nem állhatott elő olyan bírálattal, amelyet a szőkeség rögtön ne fogadott volna el igazként. Ő pedig sportot űzött ebből. Ha a felesége egész héten dolgozott, hogy vacsorát rendezzen a barátaiknak, ő közölte, hogy mindenki utálta a bulit – még ha egyébként pompásan sikerült is –, mire a nő zokogva elismerte az igazát, és elrohant hazulról, hogy vegyen néhány könyvet a partiszervezés rejtelmeiről. Nem, a feleségét nem utálta. Viszont sajnálta, és saját magát is sajnálta, amiért leragadt egy ilyen mellett. A szőkeség ráadásul túlságosan könnyen sírt, ami J.-nek – paradox módon – az érzelemvilág sekélyességéről árulkodott. Ha egy nőnek könnybe lábad a szeme az állatvédők hirdetései láttán, hogyan volna elvárható tőle, hogy felfogja azt a sokkalta mélyebb elkeseredést, ami egy hibbant korban az emberi létezést áthatja?

Ott volt tehát mindez – a gúnytól fröcsögő düh és az önsajnálat –, plusz a csapnivaló íráskészség. Jakob bekezdései mintha soha nem akartak volna véget érni. Igaz, a mondatai sem. Időnként harminc szót is elpufogtatott, mire került végre egy ige is. Pár oldalanként garantáltan besuvasztott egy sort görögül vagy franciául vagy németül. Abban a néhány esetben, amikor Harper le tudta fordítani ezeket az aranyköpéseket, mindig úgy tűnt: nyugodtan mondhatta volna angolul is.

Harpernek óhatatlanul a Kékszakállú története jutott eszébe. Fogta magát és megtette, bemerészkedett a tiltott szobába, és látta, amit soha nem lett volna szabad látnia. Csak ő holttestek helyett megvetésre bukkant a kulcsra zárt ajtó mögött. Úgy gondolta, a gyűlölet könnyebben megbocsátható volna. Ha valakit gyűlölsz, az legalább szenvedélyt ébreszt benned.

Jakob sosem mondta, konkrétan miről szól a regénye, bár néha mismásolósan mondott olyanokat, hogy: „A hétköznapi élet gyötrelméről”; vagy hogy: „Egy férfi szellemi megfeneklését mutatja be”. Viszont hosszú posztkoitális beszélgetéseket folytattak arról, hogy milyen lesz az életük a regény megjelenése után. Jakob azt remélte, hoz annyi pénzt a konyhára, hogy vehessenek Manhattanben egy pied-à-terre-t (Harpernek nem volt világos, miben különbözik ez egy szimpla „lakás”-tól, de feltételezte, hogy valami különbség csak van). Lelkesen és elfúló hangon adta Jakob alá a lovat, hogy milyen szuper ügyes lesz majd a rádióban, milyen vicces és okos és önironikus – remélte, hogy a férfit behívják a közszolgálati rádióba. Arról beszéltek, hogy mi mindent vásárolnak majd, és hogy milyen hírességekkel akarnak találkozni, és ahogy most Harper felidézte, egyetlen slampos és szomorú tévképzetnek tűnt az egész. Elég baj, hogy mélységes meggyőződéssel hitt a férfi zsenialitásában, de ennél is sokkal kellemetlenebb a felismerés, hogy meggyőződésében Jakob is osztozik – pedig milyen soványka alapja volt rá.

Harper azt is elképesztőnek találta, hogy a férfi írt egy ilyen förmedvényt, és aztán hagyta, hogy ott heverjen az orra előtt, éveken át. De hát nyilván biztosra vette, hogy nem olvassa el, hiszen szólt neki, hogy ne tegye, és olyannak ismerte, mint aki hajlik az engedelmességre. Márpedig Harper önértékelése teljes mértékben azon múlott, hogy mindig azt teszi-e, amit a férfi elvár tőle, és olyan ember-e, mint amilyennek a férfi látni szeretné. Jakob természetesen jól okoskodott. A pusztulás ekevasa nem lett volna annyira szörnyű, ha nincs valóságalapja. Harper csak azért nézett bele a könyvbe, mert haldokolt.

Visszatette a regényt az íróasztalra, takaros, friss kupacba rendezve a kézirat lapjait. Tiszta, fehér címoldalával és tiszta, fehér éleivel olyan makulátlannak tűnt a papírköteg, mint egy frissen vetett ágy valami luxusszállodában. De hát tudjuk, micsoda elmondhatatlan dolgokat művelnek emberek szállodai ágyakon.

Harper végül egy nagy dobozos családi gyufát tett a kéziratra, papírnehezéknek. Azt akarta, hogy a keze ügyében legyen, ha a sárkánypikkelye füstölni és viszketni kezdene. Ha már lángra kell lobbannia, úgy korrekt, ha előbb a kurva könyv ég el.

10

Amikor Jakob legközelebb telefonált, majdnem hajnali egy volt, de Harper még nem aludt: a saját könyvén – a babakönyvén – dolgozott. A könyv így kezdődött:

Szia! Ez itt az anyukád, könyv formában. Így néztem ki, mielőtt könyv lett belőlem.

Közvetlenül a szöveg alá celluxszal beragasztott egy fényképet magáról. A fotón, amit az apja készített, tizenkilenc éves volt, és íjászatot oktatott az Exeteri Szabadidőközpontban.

A lány a fényképen nyurga volt, világos hajú, elálló fülű, fiúsan csontos térdű, az íj húrjától szerzett csikarásokkal a karja belső oldalán. Amúgy csinoska.

A képen a háta mögül sütött a nap, ragyogó arany glóriába vonva a haját. Jakob szerint ez volt az ő „angyali tini” fotója.

A fotó alá Harper tükröző felületű ezüst négyszöget ragasztott: egy hirdetésből vágta ki, valami magazinból. Ezt írta alája:

Hasonlítunk?

Rengeteg ötlete volt, hogy minek kellene még helyet kapnia a könyvben. Recepteknek. Útmutatásoknak. Legalább egy játéknak. A kedvenc számai dalszövegének; ezeket énekelte volna a babának, ha egyáltalán esélyt kap rá – a „Love Me Do”-t, a „My Favorite Things”-t, a „Raindrops Keep Falling on My Head”-et.

A habos-babos, picsogós dolgokat, ha tehette, hanyagolni akarta. Iskolavédőnőként mindig is Mary Poppinst tekintette példaképének, egy olyan személy kedélyes higgadtságát és önbizalmát tűzve célul maga elé, aki teret enged a játékosságnak, de elvárja, hogy egy kiskanál cukorral azért az orvosság is lemenjen. Ha a gyerekek azt hitték, hogy bármelyik pillanatban dalra fakadhat, és tűzijátékot lőhet ki az esernyője végéből, nem volt ellene kifogása.

Ezt a hangnemet igyekezett eltalálni a babakönyvben is. A nagy kérdés az volt, hogy mit vár el egy gyermek az anyjától. Harper válasza: ragtapaszt a lehorzsolt térdére, egy dalt elalváshoz, kedvességet, valami nyalánkságot iskola után – hogy legyen, aki segít a házijával, akihez odabújhat. Arra még nem jött rá Harper, hogy a bújósságra mit kínálhat, egy tucat sebtapaszt és hozzá négy alkoholos fertőtlenítőkendőt viszont odatűzőgépezett a borító belső oldalára. Úgy érezte, hogy a könyv – a Hordozható anya – bitang jól elstartolt.

Amikor a telefon megcsörrent, a tévé előtt ült. A tévé mindig be volt kapcsolva. Hat hónapja folyamatosan működött, kivéve az alkalmi áramkimaradásokat. Most éppen volt áram, és Harper leparkolt a tévé előtt, de mivel a könyvön dolgozott, nem igazán figyelt oda.

Amúgy sem volt mit nézni. A FOX még adott, de Bostonból, nem New Yorkból. Az NBC is sugárzott, de Orlandóból. Működött a CNN is, Atlantában, de az esti hírolvasó egy Jim Joe Carter nevű baptista prédikátor volt, és a tudósításai mindig olyan emberekről szóltak, akik Jézus által megmenekültek a spórától. Az összes többi csatornán vagy vészhelyzeti adás, vagy valamilyen helyi hírműsor vagy fekete-fehér zsizsegés volt látható. A vészhelyzeti adást a virginiai Quanticóból sugározták. Washington, az USA fővárosa, még mindig lángolt. Ahogy Manhattan is. Harper a FOX-ra kapcsolva tartotta a tévét. Megcsörrent a telefon, felvette. Tudta, hogy Jakob az, még mielőtt a férfi megszólalt volna.

Jakob furcsán, kissé elfúlón szedte a lélegzetet, és nem szólt semmit, legalábbis először nem.

– Jakob – mondta Harper. – Jakob, szólalj már meg. Mondj valamit.

– Be van kapcsolva a tévé?

Harper letette a tollát.

– Mi a baj?

A kézirat elolvasása után fogalma sem volt, milyen érzésekkel viseltetik majd a férfi iránt, amikor legközelebb beszélnek egymással. Attól tartott, képtelen lesz kirekeszteni a hangjából a neheztelést. Ha viszont Jakob megérzi, hogy ellenséges hozzá, tudni akarja majd, hogy miért, és akkor el kell mondania neki.

Soha semmit nem tudott eltitkolni a férfi elől. Márpedig a könyvéről nem akart beszélni. Gondolni se akart rá. Teherbe esett, és nyüzsgött a szervezetében egy gyúlékony gomba, és nemrég megtudta, hogy Velence is lángokban áll, úgyhogy a gondolázós városnézésnek örökre annyi. Miközben így zajlott az élet, kissé túlzás lett volna elvárni tőle, hogy műbírálatot adjon férje vacak regényéről.

De a férfi felnevetett, és boldogtalan, érdes hangú nevetése a frászt hozta Harperre, és – legalábbis pillanatnyilag – elfeledtette vele férje iránti ellenérzését. Énje higgadt és szenvtelen fele megállapította: hisztéria. Isten a tanúja rá, épp elég ilyet látott az utóbbi fél évben.

– Ez a legviccesebb, amit, meg nem mondom, mióta, bárkitől hallottam – szólalt meg a férfi. – Hogy mi a baj? Úgy érted, azon kívül, hogy lángokban áll a világ? Azon kívül, hogy ötvenmillió ember átváltozik tűzcsóvává? A FOX-ot nézed?

– Igen, azt. Mi a baj, Jakob? Te sírsz. Mi történt?

Nem csoda, hogy a férfi megvetette. Tíz másodperc alatt sikerült elérnie, hogy megint aggódjon érte, miközben az előbb még örült volna, ha a férfi akár egy hónapig se hallat magáról. Harper restellte, hogy ilyen könnyen elszáll a dühe.

– Látod, amit én?

Harper a tévére meredt: a meg-megdöccenő kamera egy mezőt mutatott valahol. A mező távolabbi oldalán Bushmaster gépkarabéllyal felfegyverzett, sárga esőköpenyt, könyékig érő gumikesztyűt és gázálarcot viselő emberek álltak. A magas, sárga fű hullámzott a szemerkélő esőben. Az esőköpenyesek mögött erdő húzódott. Bal felől egy autópálya. Autó hussant át egy emelkedőn, robogott tova, a fényszórói ragyogtak a szürkületben.

– …mobiltelefonos felvétel – mondta a hírolvasó. – Figyelmeztetem nézőinket, megrendítő képsorok következnek.

Ezt aligha kellett megemlíteni. Újabban minden híradás megrendítő volt.

Embereket hoztak ki a fák közül. Főleg gyerekeket, de néhány nő is volt velük. A gyerekek némelyike meztelen volt. Az egyik nő is meztelen volt, de egy ruhát szorított magához.

– Egész este ezt mutatják – mondta Jakob. – A csapból is ez folyik. Nézd. Nézd az autókat.

Az autópályáról tökéletes kilátás nyílt a mezőre. Újabb autó érkezett az emelkedőn, aztán egy furgon. A mező mellett elhaladva mindkét jármű fékezett, aztán megint gyorsítottak.

A fák közül kiterelt nők és gyerekek egyetlen csoportba tömörültek. A gyerekek sírtak. A hangjuk, az összesé együtt, olyan volt a távolból, mint az első metszően hideg őszi szél süvöltése. Az egyik nő a karjába kapott egy kisfiút, felemelte, és magához szorította. Ahogy ezt nézte, Harpernek rövid, de heves dèja vu érzése támadt: az a valószerűtlen bizonyosság fogta el, hogy saját magát látja, a jövő egy meghatározott pontján. Azt látja, hogyan fog meghalni.

A meztelen, de a ruháját magához szorító nő az egyik esőköpenyes férfi felé iramodott. Távolról úgy tűnt, mintha pucér hátát felhasították, aztán pedig csillogó aranyfonállal – sárkánypikkelyekkel – összevarrták volna. A nő elengedte a ruháját, és meztelenül a gépkarabély felé lódult.

– Ezt nem tehetik! – kiabálta. – Engedjenek elmenni bennünket! Ez Ameri…

Az első fegyver akár véletlenül is elsülhetett. Harper nem tudta biztosan. De hát az esőköpenyesek azért hozták oda a nőket és a gyerekeket, hogy lelőjék őket, úgyhogy valószínűleg tévedés lett volna azt hinni, hogy bárkit véletlenül ért lövés azon a mezőn. Az idejekorán talán pontosabb szó rá. A gépkarabély csövéből láng csapott ki. A meztelen nő tett még egy lépést, kettőt, aztán előrebukott, bele a fűbe, és eltűnt szem elől.

Másodpercnyi meghökkent, bénult csend következett – éppen csak amennyi egyetlen lélegzetvételhez kell. Az autópályán újabb autó ért fel az emelkedőn, és lassítani kezdett.

Ekkor a többi fegyver is rákezdett, mind együtt, a hangjuk: petárdaropogás júliusi estén. A csőtorkolatok villództak, mint a lesifotósok vakui, amikor a limuzinjából kiszálló George Clooney-t fotózzák. Csakhogy George Clooney már nem élt, halálra égett, miközben humanitárius segélymisszión vett részt New Yorkban.

Az autópályán elhaladó kocsi egészen lelassított, lépésben haladt csak, hogy a sofőr kimozizhassa magát. A nők és gyermekeik gépfegyverkerepléstől kísérve hanyatlottak a fűbe a szeptemberi esőben. Az autós gázt adott, odébbállt.

Az esőköpenyesek elhibáztak valakit, egy kislányt, aki egy tündér könnyedségével libbent át a mezőn, egyenesen a mobiltelefonos megfigyelő felé. A gyerek olyan gyorsan siklott, mint egy felhő árnyéka. Harper a babakönyvet szorongatva, lélegzet-visszafojtva figyelte, és közben néma könyörgést küldött az esőköpenyesek felé: Engedjétek el. Hagyjátok futni. De aztán a kislány összecsuklott, és előrezuhanva leroskadt, Harper pedig rájött, hogy soha nem is volt eleven személy. A mezőn átnyargaló valami a ruha volt, amit korábban a meztelen nő szorított magához. Egy pillanatra felkapta és megtáncoltatta a szél, ennyi volt az egész. A tánc most véget ért.

A hírműsor megint a stúdióbelsőt mutatta. A hírolvasó egy nagy képernyős tévé előtt állt, amin a felvétel képsorai peregtek. A hírolvasó a készüléknek háttal állt, és bársonyos, nyugodt hangon beszélt. Harper nem tudta kivenni, mit mond. Jakob is beszélt, de Harper azt se tudta kivenni, hogy ő mit mond.

– Szerinted nem úgy nézett ki, mint én? – harsogta túl Harper mindkettőjüket.

– Miről beszélsz?

– A nőről, aki azt a kisfiút magához ölelte. Nem úgy nézett ki, mint én?

– …példázza, milyen veszélyt jelentenek azok az emberek, akik megfertőződtek, de nem jelentkeztek a… – mondta közben a hírolvasó.

– Nem vettem észre – mondta Jakob. Érzelemtől fojtott volt a hangja.

– Jakob. Ki vele, mi a baj.

– Beteg vagyok.

Harper megszédült, mintha túl gyorsan állt volna fel, jóllehet meg se mozdult. Kótyagosan és kissé émelyegve kuporgott a kanapé szélén.

– Van rajtad csík?

– Lázas vagyok.

– Oké. De vannak rajzolatok a bőrödön?

– A lábfejemen. Azt hittem, véraláfutás. Tegnap a lábamra ejtettem egy homokzsákot, és azt hittem, csak bekékült. – Egy másodpercig olyan volt a hangja, mint aki mindjárt sírva fakad.

– Ó, Jakob. Küldj róla fényképet. Látni akarom.

– Megvagyok a nézegetésed nélkül is.

– Kérlek. A kedvemért.

– Tudom, mi ez.

– Kérlek, Jakob.

– Tudom, mi ez, és lázas is vagyok. Tüzel a testem, bazmeg. Negyvenfokos lázam van. Tüzel a testem, és nem tudok aludni. Folyton azt álmodom, hogy begyulladt a takaró, és kiugrom az ágyból. Neked is vannak ilyen álmaid?

Harper álmai ennél sokkal rosszabbak voltak. Annyira rosszak voltak, hogy nemrégiben úgy döntött, felhagy az alvással. Biztonságosabbnak találta, ha ébren marad.

– Hogyan került hozzád az a homokzsák? – Nem mintha érdekelte volna, viszont úgy gondolta, a férfi esetleg lecsillapodik, ha a fertőzésen kívül valami másról is beszélhet.

– Vissza kellett mennem melózni. Meg kellett reszkíroznom. Meg kellett reszkíroznom, hogy másokra is átragasztom a fertőzést. Ilyen helyzetbe sodortál.

– Miről beszélsz? Nem értelek.

– Ha csak simán eltűnök, az emberek agyalni kezdtek volna, hogy hol lehetek. Kimentek volna a házhoz, és rád találnak. Más életeket veszélyeztettem, hogy a tiédet megmentsem. Potenciális gyilkost csináltál belőlem.

– Jakob, ezt már megtárgyaltuk. Amíg nem látható a rajzolat a testeden, nem vagy fertőző. Ebben szinte mindenki egyetért. És még akkor is csak bőrkontaktus útján tudod továbbadni. Úgyhogy nem hiszem, hogy máris tömeggyilkos volnál. Na, mi volt azzal a homokzsákkal?

– A városfenntartás teljes fizikai állományát kivezényelték a Piscataqua-hídra. Géppuskafészket építettünk a Nemzeti Gárda irányítása alatt, hogy legyen honnan szétlőni a fertőzött szarháziakat, akik esetleg megpróbálnak keresztülhajtani az új ellenőrző ponton. De miért a kibaszott hídról lefetyelünk?

– Fotót kell küldened a rajzolatról a lábadon – mondta Harper, immár határozottabb hangon, az ápolónői hangján.

– Szerintem a fejembe is bejutott. Időnként mintha tűk böködnék az agyamat. Mintha száz kis tű volna az agyamban.

Ez Harperbe fojtotta a szót. Ez volt a férfi első olyan megnyilvánulása, ami nemcsak hogy hisztérikusan hangzott, de őrültségnek is.

Amikor Harper újra megszólalt, a hangja higgadt volt és magabiztos. – Nem. Jakob, nem. A spóra idővel tényleg bevonatot képez az idegrostok mielinhüvelyén, az agyban is, de csak jóval azután, hogy az egész testeden megjelent a sárkánypikkely-rajzolat.

– Tudom, bazmeg. Tudom, bazmeg, hogy mit műveltél velem. Kinyírtál mindkettőnket, és a babánkat is, csak hogy az egódat legyezgesd.

– Miről beszélsz?

– Tudtad, hogy veszélyes abban a kórházban melóznod, de fontosnak akartad érezni magadat. Van ez a mániád, Harper. Van ez a szükségleted, hogy a nyakadba boruljanak az emberek. Külön keresed a lehetőséget, hogy olyanok közelében lehess, akiknek valami kínjuk van, hogy pátyolgathasd őket, és cserében egy kis potya szeretethez juss. Ezért lettél iskolavédőnő. Egy vérző térdű gyereket könnyű lenyúlni egy hálapuszira. A gyerekek odáig vannak bárkiért, akitől ragtapaszt meg nyalókát kapnak a bibijükre.

Harper levegőt sem kapott, úgy megdöbbentette a férfi hangjából rázúduló bezápult düh. Még sosem hallotta ilyennek.

– Vészhelyzet volt – mondta Harper. – Kapva kaptak minden ápolónőn, aki csak van. Még nyolcvanöt éves, nyugdíjas ápolónőket is behívtak. Nem tehettem meg, hogy ülök itthon, nézem a tévén, ahogy meghalnak az emberek, és nem csinálok semmit.

– Döntenünk kell – mondta Jakob. Majdnem hüppögött. – Nem akarok halálra égni, bazmeg. És azt sem akarom, hogy bekerítsenek és halomra lőjenek egy mezőn, miközben az életemért rinyálok.

– Az alváshiány magyarázat lehet a magas testhőmérsékletedre. Nem tudjuk, hogy beteg vagy-e. A láz időnként fertőzést jelez, de nem mindig. Még csak az esetek többségében sem. Nekem nem volt lázam. Most pedig leszel szíves küldeni egy fotót a lábadról.

Suta koppanás hallatszott, tompa neszezés, aztán a kameraapplikáció csettenő hangeffektje. Tizenöt másodpercig nem hallatszott más, csak a férfi nehézkes, elanyátlanodott zihálása.

Megérkezett a fénykép: Jakob napbarnított lábfeje valami olcsó, gépi szőnyegen kinyújtva, a rüszt környéke egyetlen véres horzsolás.

– Jakob – szólalt meg Harper. – Ez meg mi?

– Próbáltam lecsüszkölni. – Szinte mogorva volt a hangja. – Egy rossz pillanatomban. Nekiestem smirglivel.

– Máshol is van rajtad csík?

– El tudom mondani, hogyan nézett ki, mielőtt bekattantam.

– Jake, a pikkelyeket nem kapirgáljuk. Az olyan, mintha a gyufával kapirgálnád a gyújtócsíkot. Hagyd békén. – Harper leengedte a telefont a szájától, és megint a fényképre nézett. – Ennyiből nem lehet megállapítani, hogy megfertőződtél-e. Az elején bajos lehet megkülönböztetni a sárkánypikkely-rajzolatot egy véraláfutástól, de ha békén hagyod…

– Döntenünk kell – mondta a férfi megint.

– Miről kéne döntenünk?

– Hogy hogyan akarunk meghalni. Hogy hogyan akarjuk csinálni.

A tévében a pennsylvaniai Dalmatia település lakóiról, nők és kamaszok kis csapatairól mutattak bejátszást, akik ebédet és csészetortát készítettek az önkéntes tűzoltóknak.

– Nem fogom megölni magamat – szögezte le Harper. – Már mondtam. Kisbabát hordok a szívem alatt. Látni akarom, ahogy megszületik. Jövő márciusban császármetszéssel világra is hozhatom.

– Márciusban? Szeptember van, Harp. Márciusra kis kupac hamu leszel. Vagy mozgó céltábla egy égetőosztag számára. Úgy akarod végezni, mint azok az emberek a mezőn?

– Nem – mondta Harper halkan.

– Tudom, mit műveltél velem – mondta a férfi. Erőlködve, reszketegen beszívta a levegőt. – Tudom. Kis foltokban forrónak érzem a bőrömet a karomon és a lábamon. Szerettem, hogy olyan szociális érzékenységgel végzed a munkádat, hogy annyira kötődsz a közösséghez, még ha ez rendre csak a saját nárcizmusod kielégítését szolgálta, akkor is. Muszáj volt körbevenned magad síró gyerekekkel, mert olyan jólesik letörölni a könnyet az arcocskájukról. Nincsenek önzetlen cselekedetek. Amikor az ember megtesz valamit valaki másnak, azt mindig a saját személyes lélektani motivációja miatt teszi. De kicsit még így is gusztustalannak találom, hogy ennyire csak a saját szükségleteidre fókuszálsz. Fütyülsz rá, hogy hány embernek adod tovább a fertőzést. Fütyülsz rá, amíg zavartalanul ringatózhatsz a tévképzetedben, hogy lám megint megmentettél egy gyereket.

Azon mesterkedett, hogy felpiszkálja, rá akarta venni, hogy olyasmiket mondjon, amiket nem akarna. Harper nem hagyta magát beugratni. – Ezek a forró foltok a bőrödön… ilyesmiről még nem hallottam. Ez nincs a sárkánypikkely tünetei kö…

– Nem a te tüneted. Hanem az enyém. Nehogy már előadd itt nekem az orvost, bazmeg. Attól még nem leszel egy kibaszott dr. House, hogy elvégezted a nővérképzőt, és dolgoztál három évig egy általános iskolában. Törölgeted az izzadságot egy igazi doki homlokáról műtét közben, és kirázod a faszát, amikor befejezte a hugyozást, ennyi a kompetenciád.

– Azt hiszem, haza kellene jönnöd. Meg tudlak vizsgálni anélkül, hogy hozzád érnék. Hátha megnyugtathatnálak.

– Egyelőre várok – mondta a férfi. – Amíg biztos nem leszek a dologban. Majd akkor megyek haza. Neked pedig ott kell lenned, és várnod rám. Megígérted.

– Jakob – mondta Harper megint, de a férfi már letette.

OKTÓBER

11

Egy forró, füstös reggelen, néhány nappal Jakob utolsó jelentkezése után, megint elment a villany, és ezúttal nem is jött vissza.

Ekkorra Harper a szekrény hátuljában lévő utolsó konzerveknél tartott, a poros tetejűeknél, amiknek már a megvásárlására sem emlékezett. Egy nappal azelőtt ment ki a házból utoljára, hogy a lábán megtalálta az első csíkot. Nem mert kimenni. Eltakarhatta volna magát – az arcán és a kezén nem volt pikkely –, de összefacsarodott a szíve a gondolattól, hogy nekiütközik valakinek a sarki közértben, és ezáltal véletlenszerűen halálra ítéli az illetőt.

Egyik fele azon tűnődött, meg bírná-e enni a főzőmargarint. Egy másik fele tudta, hogy meg bírná, és nemsokára meg is fogja. Félretett egy kis kakaóport, remélve, hogy attól olyan íze lesz, mint a csokis pudingnak.

Nem volt egyetlen kitüntetett pillanat, amikor megfogalmazta magában: Elmegyek.

Nem volt egyetlen acélos tekintetű elszántságban telt óra, amikor felismerte, hogy hamarosan ki fog fogyni az ennivalóból, és muszáj lesz kockáztatnia.

Egyik nap viszont leszedte a ruhákat a szárítókötélről a hátsó teraszon, és kis kupacot válogatott belőlük az ágyra, a Hordozható anya mellé. Először mintha az elpakolást akarta volna észszerűsíteni: a kupacba rövid ujjú pólók, egy farmernadrág, melegítő került. De úgy is tekinthetett a kis kupac holmira, mint amit magával akarna vinni, ha berámol a kocsiba, hogy odébbálljon. Amikor kinyitotta a ruhásszekrényt, azon kapta magát, hogy inkább kifelé szed dolgokat, ahelyett hogy elpakolna.

Nem volt úti cél, se terv, és szinte gondolat sem. Harpert mindössze az az ösztönös felismerés vezérelte, hogy okos dolog lehet bekészíteni ezt-azt a régi szőnyegtáskájába, ha netán sietve kellene távoznia a házból. Amúgy többnyire csak bambult, és nem volt benne több céltudatosság vagy szándék, mint a nyughatatlan őszi széllel sodródó falevélben. A tévé helyett most a rádiót tartotta bekapcsolva, és a góliátelemekkel működő, bugyirózsaszín „Hello Kitty” készülékből szóló rockklasszikusokra hajtogatta a ruhákat – Tom Petty és Bob Seger zenéjét alkalmazva háttérzajként.

Egy ponton viszont a tudata visszadöccent a jelenbe, és észrevette, hogy már nem szól a zene. A DJ valami monológot darált, már mondta a magáét egy ideje. Harper ismerősnek találta a hangját: a rekedtes, reszelős basszus tulajdonosa azelőtt mintha egy reggeli műsor dumagépe lett volna. Vagy inkább valamelyik jobboldali rádióadónál vezetett műsort? Harper nem esküdött volna meg rá, és a pasas valódi nevére sem emlékezett. Saját magát a DJ – meglehetős gyakorisággal – Marlboro Manként emlegette, utalásként a sok-sok staubra, amit életében elfüstölt. Így hívta a sárkánypikkellyel fertőzött embereket is: staubnak.

A pasas az idióták magabiztosságával bömbölve kijelentette, hogy a volt elnök feketébb, mint valaha – mióta halálra égett a sárkánypikkelytől. Aztán közölte, hogy amikor végez a stúdióban, portyázni indul egy égetőkommandóval, staubokat kergetnek majd ki a búvóhelyükről, és meggyújtják őket. Harper ült az ágyon, és viszolygó lenyűgözöttséggel hallgatta, ahogy a pasas elmeséli, hogyan vetették le az inget három lánnyal azért, hogy ellenőrizzék, nincs-e pikkelyrajzolat a cicijükön.

– Egészséges amerikai cicik, ezért harcolunk. Bele kéne írni az Alkotmányba. Minden férfinak joga van az élethez, a szabadsághoz és a fertőzésmentes cicikhez. Tanuljátok meg az ügymenetet, lányok. Ha megjelenünk az ajtótoknál, legyetek készek teljesíteni hazafias kötelességeteket, és megmutatni nekünk szabadságszerető, vírusmentes dudáitokat.

A bejárati ajtó felől ebben a pillanatban hangos kopogtatás hallatszott, és Harper úgy összerezzent, mintha egy égetőkommandó próbálná rátörni az ajtót. A hang, ha úgy vesszük, meghökkentőbb volt, mintha valaki sikoltozott volna az utcán, vagy egy tűzjelző sziréna visongása. Harper mindennap hallott embereket sikoltozni, szirénázást meg éppenséggel óránként. Arra viszont már nem is emlékezett, mikor kopogtatott valaki az ajtón.