Heather Fawcett: Agnes Aubert’s Mystical Cat Shelter

Copyright © 2026 by Heather Fawcett

Hungarian translation © Ballai Mária, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Heather Fawcett: Agnes Aubert’s Mystical Cat Shelter

Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2026

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 492 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Lolloco

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Műfaj: fantasy

Artemisznek, természetesen

1. FEJEZET

Megálltam az üzlet küszöbe előtt, hogy letopogjam a csizmámról a deret, amely újabban finom tapintású, fehér bundaként telepedett esténként az ablakpárkányokra és a macskakőre, mintha a tél, akár egy nagy fenevad, a városon végigosonva maga után hagyta volna az irhája darabkáit. Némi megkönnyebbülést jelentett, hogy legalább még nem havazott.

Levettem a kesztyűmet, és lopva ellenőriztem, nem tapadt-e macskaszőr a kabátom ujjára. Az üzlet tulaja, egy idősebb, szikár férfi a helyzethez képest aránytalanul szigorúan mustrált.

– Igen tágas helyiség – szólaltam meg.

Végül felhagytam azzal, hogy megpróbáljak őszinte lenni. Az üzlet nem számított olyan rossznak, mint némelyik a többi közül, ám még ha az is lett volna, kétségbeesetten találni akartam benne valamit, amit megdicsérhetek. Alig virított némi penész a sarkokban, és egérnek sem láttam nyomát, noha az alapterület az újsághirdetésben szereplő méret nagyjából fele lehetett.

Monsieur Levasseur elmosolyodott. Nem különösebben törekedett arra, hogy palástolja, nagy kő esett le a szívéről.

– Pontosan. Ezen a környéken nem fog nagyobbat találni, mademoiselle. Errefelé mindenki keményen dolgozik, és úgy boldogul, ahogy tud.

Kötekedve nézett rám, mintha egy küszöbönálló vitára készítette volna fel magát. Kissé fellélegezve visszamosolyogtam, mert ez arra utalt, hogy nem én érdeklődtem először a hely után. És most, hogy már láttam, nem volt nehéz kitalálni, melyik fél – a tulajdonos vagy a bérlő – miatt hiúsult meg az üzlet.

– Ez megfelelő hely a jótékonykodásra – folytatta. – A tér túloldalán van az Üdvösség Nővéreinek irodája is. A Saint-Jeanban pedig szinte mindennap ételt osztanak.

– Valóban? – kérdeztem vissza.

Úgy tettem, mintha meglepődtem volna. Idefelé elhaladtam a Saint-Jean csinos, de megkopott, legalább százéves kőtemploma és az Üdvösség Nővérei előtt, ahol ruhával látták el azokat, akik ezt másként nem engedhették meg maguknak. Igazság szerint a különösen viszontagságos éveim során mindkét helyen megfordultam.

Megszólalt egy ködkürt, és hallottam a kirakodás alatt álló folyami hajók morgását a rakpart felől. Éreztem az alga és a korom egymással elegyedő szagát. Óhatatlanul is felötlött bennem, hogy ez az elszigetelt hely nem túl ideális az én sajátos igényeimnek, hiszen messze van a város forgatagától, és raktárak veszik körbe.

Megoldod, figyelmeztetett egy halk hang, majd borúlátón hozzátette: Már nyolcszor elutasítottak. Húzd ki magad!

A testtartásomra ügyelve száműztem a feszültséget az arcomról, és igyekeztem egy tapasztalt üzletasszony magabiztosságát sugározni. A hosszúra nyúlt nap után ez nehezen ment, fájt a fejem, és mindent egybevetve inkább otthon áztam volna a forró vízben.

– Miért keres másik helyet? – szegezte nekem nyíltan monsieur Levasseur a kérdést.

Mintha eleve kedvezőtlen válaszra számított volna. Az a benyomásom támadt róla, hogy előszeretettel ráncolja a homlokát, és végérvényesen leereszkedett szemöldöke az örökös helytelenítés szolgálatában áll, mindazonáltal mintha megenyhült volna a jelenlétemtől, különösen az ingatlana iránti tetszésnyilvánítástól, így aztán dús szemöldöke egyre feljebb kúszott sápadt arcán.

– Eddig a Rue Sainte-Roseline-en béreltem üzletet – feleltem tömören.

– A Rue… – Az arckifejezése megváltozott. – Csak nem ott, ahol az történt?

Nem akartam erről beszélgetni vele. Ennek ellenére nagyon is szerettem volna, ha megsajnál, ezért rávettem magam a válaszra.

– Ezek szerint olvasott róla az újságban?

– Hogyne. Azt írták, sok üzlet felrobbant.

– Igen. Sajnos az enyémet is nagyon súlyosan érintette a dolog. Jelenlegi állapotában szinte használhatatlan. Nyugodtan megkérdezheti róla madame Richard-t is, akitől eddig béreltem.

Kinyitottam a mappámat, és kivettem belőle egy papírlapot a referenciáimmal, tele szépen gépelt nevekkel és címekkel.

– Ismerem őt. Jóravaló asszony – jegyezte meg a férfi. Feltűnt, hogy egy kis pír szökött az arcába miattam. – Átkozott varázslók! Fényes nappal párbajoznak az utca közepén, a dolgos, tisztességes emberek között! De hát mi mást várhatnánk tőlük?

– Ahogy mondja – feleltem összeszorult torokkal. – Akkor tehát megérti, miért sürgős, hogy mihamarabb találjak egy másik helyet.

– Átkozott varázslók! – kiáltott fel ismét. Váratlanul megragadta és megszorította a kezem. – Részvétem.

Zavarba ejtő módon az aggodalma könnyeket csalt a szemembe, mert épp olyan könnyen elsírom magam, ahogy elpirulok – azaz egyik pillanatról a másikra. Ezzel egy időben viszont ismerős neheztelés kezdett elhatalmasodni rajtam, ami már régóta kikívánkozott belőlem, elég volt hozzá megemlíteni a varázslókat. Nem szerettem önmagamnak ezt az oldalát, úgyhogy megkíséreltem elhessegetni a haragot. Mindig is haszontalan érzésnek tartottam, kiváltképp, ha varázslók ellen irányult – nem mintha az érdemtelenül nagy hatalmuk és ennek helytelen használata ne tette volna indokolttá a dühömet.

Ennek ellenére ha valaki emiatt akar háborogni, akár az egész világra is neheztelhet.

Monsieur Levasseur körbevezetett az emeleti lakásban, és közben egyre jobb hangulatba került. A lakást épp olyan lehangolónak találtam, mint a földszinti üzletet: a szigetelése bőven hagyott kívánnivalót maga után, meglehetősen koszos volt, és alig csordogált a meleg víz a fürdőszobában. Ugyanakkor a fenti rész csak hozzám tartozott volna, ezért nem csüggesztett el túlságosan. A hálószoba ablakából rá lehetett látni a St. Lawrence-re, és a párkány kellően széles volt ahhoz, hogy még Őfelsége telt hátsója is elférjen rajta. Előszeretettel viseltetett az ablakpárkányok iránt, és szinte láttam magam előtt, ahogy lustán sütkérezik ott a napfényben.

– Azt hiszem, magával nem lesz gond – állapította meg monsieur Levasseur, amikor visszamentünk a földszintre. – Nem szeretek vitatkozni a bérlőimmel. Megromlik tőle a kapcsolat. Épp múlt héten lakoltattam ki egy nőt nem messze innen. Két gyereke volt, de mit gondol, említette őket, amikor aláírta a szerződést? Nem szeretek gyerekesekkel üzletelni. Sosem lehet tudni, mit csinálnak a lakással. Szinte megkönnyebbültem, amikor elmaradt a lakbérrel.

– Ça alors – motyogtam.

Szorult belé annyi tisztesség, hogy látszólag meghunyászkodjon az arckifejezésemtől, mert gyorsan hozzátette:

– Minden a karbantartáson múlik, ami nem olcsó. Egyesekkel ellentétben én komolyan veszem a feladataimat. El sem hinné, milyen történeteket hallok.

– Egyesekkel ellentétben? – kérdeztem vissza.

Felmerült bennem, hogy a hozzá hasonlókról alkotott rossz véleményét inkább ajánlásnak kellene vennem. Mindazonáltal az emberi szív előítéletek és érzelmek csapongó gyűjteménye, és csupán csak tíz perce kötöttem vele ismeretséget – mégis honnan tudhattam volna, merre billen a mérleg nyelve?

Monsieur Levasseur rám szegezte a tekintetét, és próbált véleményt alkotni rólam. Kerek arcom gyakran elvörösödik, ami néha az érzések, máskor általam azonosíthatatlan tényezők számlájára írható, és az ehhez társuló távol ülő szemem azt a benyomást kelti, hogy a harmincöt évemnél fiatalabb vagyok, emellett lelkiismeretes és túlbuzgó. Élise szeret azzal viccelődni, hogy úgy nézek ki, mint aki folyton egy szent ügy érdekében próbál meggyőzni másokat. Minden egyéb tekintetben jellegtelen vagyok a hajamtól – amely göndör és meglehetősen rakoncátlan, ráadásul inkább színtelen, semmint bármilyen színű – a magasságomon át az alakomig, tapasztalataim szerint azonban ez előnyömre szolgál, amikor olyanokkal találkozom, akik megvetik a sorból kilógókat.

– Ha a saját lányomról lenne szó – szólalt meg végül –, óva inteném például a Rue des Hirondelles-en lévő helytől. Nem csoda, hogy egy bérlő sem marad ott. Valami nincs rendjén a tulajjal. Furcsa történeteket hallani… Aztán van még az az étterem a Montgomery Square-en, ahol legalább évi kétszer elönti a víz a pincét.

– Nagyra értékelem a tanácsot – feleltem.

Ugyanakkor kissé csalódást keltett bennem, hogy nem igazán vettem hasznát. Nem éttermet akartam bérelni, és nem kellett tovább faggatóznom ahhoz, hogy tudjam, soha nem engedhetném meg magamnak, hogy üzletet béreljek a Rue des Hirondelles-en. Mindazonáltal furcsának találtam, hogy a héten már harmadjára hallom ennek az utcának a nevét. Először akkor, amikor Élise felvetette, hogy járjuk körbe az ottani üzleteket, és próbáljunk tőlük adományt kérni, aztán pedig egy szórólapokat osztogató férfi igyekezett meggyőzni arról, hogy nézzek meg egy zenés előadást az egyik ottani kávézóban.

Megráztam a fejem. Ez csak véletlen egybeesés, semmi több.

– Mi lenne, ha máris kitöltenénk a papírokat? – kérdezte a tulajdonos. Udvariasan kihúzott nekem egy széket a rozoga asztal alól, aztán elővett a mellényzsebéből egy gyűrött papírköteget és egy ceruzát. – Milyen jótékonysági szervezetet vezet? Nem kellenek a pontos részletek, csak általánosságban kérdezem. Pulóvereket köt árváknak, hein?

Eljött a pillanat. Megembereltem magam.

– Állatokkal foglalkozom.

– Á! Elefántoknak gyűjt pénzt, vagy valami hasonló? Hallottam, milyen felkapottak mostanában az ormányos állatok.

Volt egy olyan megérzésem, hogy egészen mostanáig nem sokat törődött az elefántokkal.

– Nem elefántoknak, hanem macskáknak.

– Macskáknak? – ismételte meg. Soha nem találkoztam még ilyen üres tekintettel. – Minek?

A hideg ellenére éreztem, hogy bizsereg az izzadság a hajam alatt. Magamban előre begyakoroltam ezt a beszélgetést, mégis az volt a benyomásom, hogy nem az előre eltervezett úton haladunk, hanem ugyanafelé a végkövetkeztetés felé, mint a többi próbálkozásom alkalmával.

– Rengeteg macska él a városban…

– Így igaz – ismerte el a homlokát ráncolva. – Egy egész kolónia ütött tanyát az egyik épületem mögött. Mocskos kis dögök. Szóval róluk gondoskodik? Nem rossz ötlet, legalább nem hagyják elszaporodni a patkányokat.

– Ah! – feleltem erőltetetten nevetve. – Mi… igen, gondoskodunk róluk. De nem úgy. A szervezetem befogadja a kóbor macskákat. Megmosdatjuk őket, biztosítjuk, hogy örökbe fogadható állapotúak legyenek, és próbálunk nekik kényelmes otthont találni.

– Befogadják őket? – Üres arckifejezésétől lassan megszabadulva rettegni kezdett. – Hova?

Azt hiszem, ekkor már tudnom kellett volna, hogy a helyzet menthetetlen, ám a kétségbeeséstől vezérelve tovább beszéltem, ráadásul stressz hatására hajlamos vagyok összevissza fecsegni.

– A macskák rendkívül tiszta lények. Társállatként pedig nem lehet eléggé hangsúlyozni a társadalmi szerepüket, különösen az idősek, a betegek és elesettek esetében. Megfordultam egyszer egy olyan kórházban, ahol lakott egy macska, aki…

– Tehát befogadják ezeket az állatokat – ismételte meg ezúttal még lassabban. – És itt akarják őket elszállásolni?

Nyeltem egyet. A néma válasz is elégnek bizonyult.

– Ó, nem – tiltakozott. – Azt már nem. Az nem fog menni.

Hirtelen felpattant, a kezébe vette a papírokat és a ceruzát, majd mindent visszatuszkolt a zsebébe. Szemöldöke visszaereszkedett a korábbi helyére.

– Az enyém egy egészen kicsi szervezet… – hebegtem.

– Értem, mademoiselle – szakított félbe fagyos mosollyal, majd elindult felém, és kezét udvariasan kinyújtva kitessékelt az üzletből. Hatékonysága kiterjedt tapasztalatra engedett következtetni ezen a téren. – Sok sikert kívánok a jótékonysági szervezete elindításához!

– Már öt éve működik – feleltem, miközben egyre közelebb terelt a kijárathoz. – Akitől most bérelem a helyiséget, meg tudja…

– Vigyázzon, lépcső! – figyelmeztetett, miközben kinyitotta az ajtót.

Ezután olyan hirtelen a küszöb túloldalán találtam magam, hogy a lélegzetem is elakadt tőle, és már csak a csukott ajtót láttam magam előtt.

2. FEJEZET

Egy ideig bolyongtam, a lábam határozta meg az irányt, közben nem különösebben figyeltem a környezetemre. Azt hiszem, a döbbenetes hideg mozdított ki a kábulatból. Már lement a nap, az égbolt sötétkékbe és lilába fordult, a lámpások sorra villódzva életre keltek. Amikor felpillantottam, megdöbbenve tudatosult bennem, hogy az óváros szívébe jutottam, egy kávézó elé, amely épp kezd megtelni az esti vendégsereggel, szép kalapot és kabátot viselő férfiakkal és nőkkel. Valamilyen úton-módon a Rue des Hirondelles sarka felé közeledtem, ahol az a kiadó üzlet is állt, amelytől nemrég szükségtelenül intettek.

Monsieur Levasseur gondolatától – nem is beszélve a teljességgel kigazdálkodhatatlan bérleti díjtól – elhomályosult a látásom. Benéztem a kávézó kissé bepárásodott ablakán, és láttam a piramisformában elrendezett csemegéket, amelyek a járókelőket csalogatták. Egy teljes percig korgó gyomorral bámultam egy vaníliás kosárkát, aztán emlékeztettem magam, mennyi pénzem van. Nem vehetek vaníliás kosárkát, amíg nincs hol laknom és dolgoznom, de valószínűleg még utána sem, attól függően, mennyi költséggel jár majd az új szállás.

Ezután egy ideig egy csokoládés párnán legeltettem a szemem.

Megkondultak a bazilika harangjai, bár én csak akkor döbbentem rá, hány óra van, amikor kísérteties visszhangokkal teltek meg a keskeny utcák. A kávézónak hátat fordítva hazasiettem. Kikerültem pár fiatalt, akik láthatóan máris félrészegre itták magukat, két lány egymás kezét fogva, nevetve pörgött körbe-körbe, szoknyájuk és kabátjuk szétterült körülöttük.

Nem kellett sokáig gyalogolnom a nyüzsgő éttermi negyedtől, mégis hosszúnak tűnt az út. A macskakövek egyre egyenetlenebbé váltak, ezért kénytelen voltam a lábam elé nézni, az épületek pedig egymás felé hajoltak. Ez a környék főként a munkásosztálynak biztosított otthont, a szokásos szürke mészkőből épített bérházak sorát csak itt-ott szakította meg egy kisbolt vagy kávézó, amelyeknek nagyjából a fele bezárt, részben azért, mert idáig már nem jött el a villamos. Megálltam egy épület előtt, amely a koszos homlokzatával és a rozsdás vasajtajával átlagosnak számított volna, csakhogy akkor nagyon is felhívta magára a figyelmet, mert két ablaka be volt törve, a spaletta pedig mintha tűzben szenesedett volna el. Az ablakok között egy holdkráterre emlékeztető, slendriánul bedeszkázott, óriási mélyedés éktelenkedett. Fogazott és egyenetlen szegélye miatt rémesen meggyűlt vele a bajom. Körülötte felpöndörödtek a felperzselt kövek, mintha megolvadtak és aztán újra megszilárdultak volna. Az ajtón a következő tábla állt:

Les Amis de Chats – Refuge Animalier

Macskabarátok – Állatmenhely

Nem én jártam a legrosszabbul, ez a megtiszteltetés a szendvicsezőt érte az utca túloldalán, amelynek minden ablaka betört, megrepedt az alapja, az ajtaja pedig az üzlet belsejébe repült a robbanástól. A tulajdonos – egy Hamad nevű idős férfi, aki a mogorva és marcona jelleme ellenére rendszeresen a macskáknak adta a maradék felvágottat – nem engedhette meg magának a helyreállítást. Az üzlet most elhagyatottan állt, üres ablakai sötét szájként tátongtak.

Még a kilincsre sem tettem a kezem, máris hallottam, hogy Őfelsége nyávogni kezd nekem. Soha nem értettem, honnan tudta a fenevad, ha az épület közelébe értem. Vagy kiszagolta, vagy – ami őt ismerve sokkal valószínűbb – valamilyen szentségtelen hatodik érzéknek köszönhetően szerzett róla bizonyosságot.

Kinyitottam, aztán kulcsra zártam az ajtót, és átverekedtem magam az előcsarnok végében felállított fakapun. Őfelsége azonnal mellettem termett, és a lábamnál tekergőzve hangosan tiltakozott az elmaradt vacsora miatt. Sikoly valamennyivel kevésbé gátlástalanul viselkedett, csak feltápászkodott, és a szoba közepéről bámult rám azzal az örökösen értetlenkedő tekintetével. A következő helyiség ketreceiben elhelyezett macskák szintén nekiláttak hangot adni elégedetlenségüknek, holott tisztában voltam vele, hogy Élise velük töltötte a délután nagy részét.

– Tudom, tudom – mondtam megtorpanva, hogy lehámozzam Őfelségét a bokámról. – Ne haragudj, a sütemények elterelték a figyelmemet. De te ezt természetesen nem érted. Ha valami nem vérzik, nem is lehet megenni.

Megtöröltem a cipőm a lábtörlőben, amelyen franciául és angolul is ott állt a menhely mottója: A macska az otthon lelke. Ugyanez a mondat szerepelt a levélpapírunkon is. Aztán megetettem a két macskát – természetesen előszőr Őfelségét, mert elfogadhatatlannak tartotta volna, ha nem így járok el.

A fekete kandúr egy évvel Sikoly után toppant az életembe. Annak ellenére, hogy gyakorlatilag csak úgy besétált a menhelyre – amikor egyik reggel kinyitottam a hátsó ajtót, nyeglén gubbasztott a lépcsőn, mintha megbeszélt találkozónk lenne –, cseppet sem minősült szelídnek, ám a saját érdekeit szem előtt tartva annak tettette magát. Hatalmas fenevad volt egyetlen fehér zoknival, és vastappanccsal uralta az egész menhelyet. Megvetette a társai társaságát, de tobzódott a zsarnok szerepében, és úgy sétafikált a menhely lakói között, mintha bútordarabok lennének, és büntetés nélkül ellopta tőlük az ételt. Egyszer példát kellett statuálnia egy esztelen jöttment miatt, azóta pedig senki nem vonta kétségbe a hatalmát.

Természetesen soha nem vettem a bátorságot, hogy örökbe adjam, és ő sem mutatott hajlandóságot arra, hogy továbbálljon, ezért hivatalosan is a szárnyaim alá vettem, bár az életemben való felbukkanása inkább hasonlított egy ellenséges megszálláshoz. Nem szenvedhette az érzelmeket, és bár nem élvezte, ravaszul tűrte a simogatást. Ugyanakkor imádott ölben lenni, és mindig kisajátított magának, amikor egy kis időt szánva magamra letelepedtem olvasni, majd mély hangon morgott, amikor megfordult a fejemben, hogy félreteszem a könyvet. Többször is éjfél után feküdtem le miatta, mert csupán akkor ítélte úgy, hogy megfelelően felmelegítettem termetes testét.

Sikoly, egy csaknem gömbölyű nőstény cirmos számított talán az egyetlen olyan macskának, aki anélkül tudott létezni az Őfelségéhez hasonló lények mellett, hogy a terror áldozatává lett volna, őt ugyanis nem lehetett rettegésben tartani. Nem az erős jelleme miatt, hanem mert teljesen fogalmatlan volt. Kételkedtem abban, hogy Sikoly akár egy napot is túlélne, ha kizárólag magára kellene hagyatkoznia, hiszen rendszeresen lehetetlen veszélyekbe sodorta magát, felmászott a gerendákra, vagy túl szűk helyekre kúszott be, ahonnan nem tudott kijutni. Semmi jelét nem adta annak, hogy tudomása lenne a tűz forróságáról, és többször is megpróbált belopózni az égő kályhába, amelyet végül Robinnak körbe kellett kerítenie. Kedvenc elfoglaltságának számított a szoba közepén ücsörögve minden különösebb ok nélkül elszántan meredni egy pontra. Őfelsége a beköltözése után párszor megpróbált ráijeszteni – egy alkalommal az állkapcsát a nyakára tapasztva a földhöz szegezte –, végül azonban szemlátomást arra jutott, mégsem alacsonyodhat le odáig, hogy a Sikolyhoz hasonló szánalmas és kiismerhetetlen lényekkel fárassza magát. Olykor az a benyomásom támadt, hogy még szánta is a másik macskát, mert méltóztatott megengedni neki, hogy mellé kucorodjon, amit a menhely lakói közül senki másnak sem hagyott.

Sikoly a furcsa hangtalanságáról kapta a nevét, mert a dorombolást leszámítva soha meg sem mukkant. Viszont gyakran látszólag mintha próbálkozott volna, és olykor úgy járkált a házban, hogy felém nyitogatta a száját, mintha kétségbeesetten igyekezne figyelmeztetni az elkerülhetetlen végre. Robinnal sokszor tréfálkoztunk azon, hogy talán valójában rémséges lármát csap, de csak egy istentelen természetfölötti birodalom lakói hallják a hangját.

Ezt követően megetettem a menhely macskáit, mind a negyvennyolcat. Sosem tartottunk még ennyit, és ez nagyon meg is terhelte a költségvetésünket, de mit tehettem volna? Raktam volna őket utcára a tél küszöbén?

Megálltam Thoreau ketrece előtt, mert őt külön figyelemben akartam részesíteni. Tudtam, hogy egyikkel sem kellene kivételeznem, ám ő egy előkelő idős kandúr volt. Élise a központi pályaudvar mögött talált rá egy dobozban vacogva. Már hat hónapja nálunk lakott, amivel rekordot döntött.

A csodás, kopott szürke macska belesimult a kezembe. A többi lakónkkal ellentétben soha nem követelőzött. Gyakran olyan benyomásom támadt, mintha még mindig próbálná felfogni, milyen drámai fordulatot vett az élete. Borzalmas állapotban bukkantunk rá, törött bordával, gyulladt szemmel, rühesen.

Maman egyre kétségbeesetten tapogatta a ketrece rácsát a mancsával, ezért kinyitottam neki az ajtót, hogy le tudjon ugrani a földre. Mindössze egy hónapos kiscicái követték, de láttam rajta, hogy ennek nem örül. Űzött tekintettel nézett rám.

– Igazad van, ne haragudj – szabadkoztam. – Neked is jár egy kis szabadság, nem igaz?

Megnéztem, hogy minden cica – két vörös cirmos, egy mellényes fekete és egy kis teknőctarka, aki az anyjára ütött – jól van-e, majd visszatettem őket a ketrecbe, és rájuk zártam az ajtót.

Pár percig Maman-val és Sikollyal a sarkamban pakolgattam. Maman szorongva figyelte Őfelségét, de a kandúr épp nem érzett indíttatást arra, hogy másokat sanyargasson, a kedvenc székében, rángatózó farokkal próbálta kipihenni a vacsora fáradalmait.

Korábban egy szabó bérelte ezt a helyet, amelynek egyszerű alaprajza ideálisnak bizonyult az én szándékaimhoz is. A nagy hátsó helyiségben, ahol kabátokon és női ruhákon dolgoztak, a méretének köszönhetően jól elfértek a ketrecek, míg az elülső kis szoba épp megfelelt arra, hogy kifaggassuk a leendő örökbefogadókat. A hátsó szobából nyílt egy aprócska konyha is. Épp olyan lepusztult volt, mint a menhely többi része, és még ki sem lehetett rendesen takarítani az ősrégi és makacs szennyeződések miatt.

Feltámadt a szél, és besüvített az utcafronti szoba falán tátongó lyukon. Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni.

Úgy terveztem, hogy elfogyasztom a sajtból és konzervlevesből álló szerény vacsorámat – kettőnk közül mindig Robin vállalta magára a szakács szerepét –, de Élise hozott nekem gombás pitét a szomszéd utcában lévő kávézóból, és ott hagyta nekem egy papírzacskóban. Még mindig gőzölgött egy kicsit.

Ingerültség és kétségbeesés elegyével bámultam rá. Hányszor figyelmeztettem már a húgomat, hogy ne anyáskodjon fölöttem? Nem mintha a férjével támogatni tudtak volna egy harmadik embert is a tanácsosoknak járó elenyésző fizetésből. Élise és én semmi pénzzel nem rendelkeztünk azon a kevésen kívül, ami a szüleink örökségéből maradt. Azt szerettem volna, ha megtartja magának a saját részét, és nem érzi szükségét annak, hogy segítsen a megözvegyült testvérén.

Az ingerültségem azonban hamar elpárolgott, mert túlságosan kitartóan korgott a gyomrom. Reggel óta nem ettem, ezért állva faltam fel az egész pitét. Tejszínes szószban úszó, fűszerezett vargánya töltötte meg a vajas tésztát. Más szóval maga volt a mennyország.

Némiképp új erőre kapva befejeztem az esti feladatokat, és ellenőriztem a táblán, hogy mi az, amit Élise már elintézett. Minden alkalommal jót szórakozott a listámon, ugyanakkor odáig sosem merészkedett, hogy ne vegye figyelembe. Kiráztam a pokrócokat, kicseréltem az almot, aztán tettem fát a tűzre, de amennyire csak lehetett, próbáltam takarékoskodni vele.

Madame Richard azt mondta, annyi időm van kiköltözni, amennyit csak szeretnék, ám mindketten tudtuk, hogy a tél közeledtével nem sokat ér a jóindulata. Amellett, hogy a menhely lényegében teljesen ki volt szolgáltatva az időjárás elemeinek, az olajkályha végérvényesen elromlott, a tüzelő ára pedig az egekbe szökött. Hamadhoz hasonlóan a bérbeadóm sem engedhette meg magának, hogy gondoskodjon ezekről az alapvető – és szükséges – karbantartási munkákról. Tehát végül ebből az üzlethelyiségből is újabb néma űr válik a város zajai és mozdulatai közepette, egyetlen pont helyett három az építészet mondatának végén.

Lassan beszívtam a levegőt, próbáltam ellenszegülni a düh újabb hullámának. Természetesen a rendőrség nem kapta el azokat a varázslókat, akik semmi kivetnivalót nem találtak abban, hogy egy utca kellős közepén párbajozzanak. Ritkán kapták el őket, ha megszegték a törvényt, amire viszont gyakran sor került. Véleményem szerint egyedül az alacsony létszámuk akadályozta meg őket abban, hogy a varratai mentén széttépjék a világot. A varázslattal foglalkozó tudósok becslése alapján kevesebb mint egymillió ember születik bárminemű varázstehetséggel, és köztük is óriásiak az eltérések. Többségük csak a legegyszerűbb bűbájokra képes.

Hála istennek.

– Gyere, Sikoly! – szólaltam meg, miután gondoskodtam a menhely macskáiról, és visszazártam őket a helyükre. A fal üres szeletét megrökönyödve bámuló cirmos némán felnyávogott, és utánam sompolygott az emeletre.

Idefent egyetlen szoba kapott helyet a nyeregtető alatt, raktárnak használták, mielőtt Robinnal öt éve ideköltöztünk. Szereztünk két keskeny ágyat egy adományboltból, óvatosan felcipeltük mindkettőt a régi lépcsőn, majd kuncogva összetoltuk őket. Akkoriban még nem régen voltunk házasok – nem számítottunk fiatal házasoknak sem, mégis sokszor úgy éreztük magunkat.

Robin halála után megfordult a fejemben, hogy megszabadulok a másik ágytól, ám végül nem tudtam rávenni magam. Az ágy azóta gyakorlatilag Őfelsége tulajdona lett.

Nem kellett volna azt sejtetnem, hogy a kandúr egyáltalán nem vágyik az emberek társaságára. Igazság szerint egész életében csak egyetlen emberrel tett kivételt, méghozzá Robinnal.

Soha nem tudtam rájönni, miért. Robin nagyon szerette a macskákat, ahogy én is. Zajosabb volt nálam, mert imádott beszélni, és szinte minden anekdotából történetet szőtt, ráadásul gyakran annyira beleélte magát ebbe, hogy összevissza hadonászott a kezével. Talán a macskákra is kiterjedő örökös udvariassága és jó humora tehetett róla. Egyszer még Sikolyt is megkérte, hogy legyen szíves hagyni neki, hogy levágja a karmát, és minden egyes alkalommal bocsánatért esedezett, amikor át kellett lépnie egy állaton.

A halálát követő éjszaka Őfelsége nem volt hajlandó elaludni, és fel-alá járkált a menhelyen. Sokszor lecövekelt a bejárati ajtó előtt, és kényszeresen kaparva nyávogott rám, mintha azt hitte volna, Robin a túloldalán várja, hogy beengedjék. A hajnal közeledtével végül összekucorodott a párnáján.

Most felpillantott rám, amikor beléptem a hálószobába, és mint oly gyakran, újfent eltűnődtem, vajon abban reménykedett-e, hogy ezúttal Robin fogja köszönteni. Éreztem a csalódottságot a kifürkészhetetlen macskaszemében, ahogy visszatette a párnára a fejét, de lehet, hogy csak képzelődtem. Talán egyszerűen csak valamiféle társaságra vágytam.

Robin már két éve meghalt, és bár még mindig könnyen elpityeredtem, már nem sírtam miatta minden este. Mivel azonban hosszú és magányos nap állt mögöttem, megengedtem magamnak egy kis sírást. Őfelsége továbbra is a párnán kucorgott, és bár semmi jelét nem adta annak, hogy tudomást venne rólam, ott volt. Sikoly együttérzett velem, noha ezt leginkább zavarónak találtam. Egyfolytában próbálta lesöpörni a könnyeket az arcomról, hiába toltam el magamtól. Mintha azt feltételezte volna, hogy a könnyek nem következményei, hanem kiváltó okai a bánatomnak, ezért száműzendő ellenséget látott bennük.

Végül megtöröltem az arcom, felhúztam az ágyam melletti kis sárgaréz órát, és lekapcsoltam a villanyt. Sikoly letelepedett közém és a kandúr közé, majd mindhárman elaludtunk.

3. FEJEZET

– Miféle üzletről is lenne szó? – kérdezte Mathieu. – Elnézést kérek, amiért elfelejtettem, de ma délelőtt maga a hatodik jelentkező.

– Gépíró – felelte Élise egy könnyed mosoly kíséretében. – Átlagosan napi két tucat ügyfelet fogadunk. A legtöbben levelek miatt veszik igénybe a szolgálatainkat, múlt héten viszont egy író is felkeresett minket, nem igaz, Agnes? Szegény pára, életemben nem láttam még olyan macskakaparást. Emellett abban reménykedünk, hogy amint találunk jó áron festékszalagot, hamarosan elindíthatunk egy kölcsönzőt is. Mostanában nagy belőle a hiány, biztos hallott róla.

Tovább csacsogott, miközben én nagyon igyekeztem nem ráncolni a homlokomat felé. Élise-t gyerekkorunk óta zavarba ejtő büszkeséggel töltötte el, milyen jól tud hazudni, és a hajnal érkezését hírül adó énekesmadarak elköteleződésével és naivitásával folytatta a mondandóját. Előre átbeszéltük, hogyan próbáljuk eladni magunkat, ám ő menet közben találta ki a legtöbb részletet. Miközben a gyomrom idegesen bugyogott, arra gondoltam, hogy ez az egyik legrosszabb tulajdonsága.

Bár kétségtelenül hasznos is.

Becsléseim szerint a tulaj csak a monológ feléig tudta fenntartani a figyelmét, ezután a jegyzetfüzetét bámulva szórakozottan bólogatott. Az üres üzlethelyiség pultja mellett álltunk. Az ablakon beömlő őszi napfény még jobban kiemelte a takaros szoba körvonalait. Egyetlen hosszú téglatest volt egy cipész és egy mosoda közé ékelődve. Legutóbb egy könyvelő bérelte ki, és bár túl zsúfolt lett volna nekünk, attól még sóvárogtam utána.

Mathieu firkált valamit, majd megigazította a jegyzetfüzete lapjai közé dugott papírok, kallódó számlák és tervrajzok kusza kötegét. Elnyomtam magamban a késztetést, hogy a kezemet kinyújtva szépen elrendezzem őket. Hogy lehet bármit is elintézni ekkora zűrzavarban?

– Mikor költöznének? – kérdezte, amint Élise elhallgatott.

Előtte egy csapnivalóan rossz kézírású pékről adomázott, akinek a segédei minduntalan összekeverték a sütőport a sütőrummal, és az almaszószt az almaborral.

– Amint lehetséges – feleltem.

Hálával töltött el a lehetőség, hogy végre őszinte választ adhatok valamire. Nem helyeseltem a húgom agyszüleményeit, ám a többnapos fáradhatatlan győzködése után rábólintottam a dologra. A tulajnak joga lett volna tudni, hogy macskákkal szeretném benépesíteni az üzletét.

– Nem élnéd túl a telet – közölte velem Élise kertelés nélkül. – Vagy ők nem.

Ezzel nem tudtam vitába szállni. A tél nem egyszerűen körbevette Montrealt, hanem valósággal támadást indított ellene. Tavaly az összes teret beterítette a hófúvás, és egészen az épületek második emeletéig ért a hó, ezért az emberek csak az ablakon keresztül, hótalpon tudtak távozni az otthonukból, néha szánkóval húzták maguk után a gyerekeket.

De nem mindig így alakult. Talán az idei tél enyhe lesz.

Hátha.

– Van valami gond a jelenlegi bérleménnyel? – érdeklődött Mathieu összevont szemöldökkel.

– Jelenleg a Rue Sainte-Roseline-en vagyunk – válaszoltam. – Jelentős kár érte. Nem maradhatunk ott.

Erre Mathieu összeráncolta a homlokát.

– Nem tudtam, hogy van gépíró a Rue Sainte-Roseline-en. A nagynéném a park mellett lakik, a sarkon.

– Ah, hát ez igazán nem meglepő – felelte a húgom gyászos hangon, miközben gyilkos pillantást vetett felém. Élise nagyon hasonlított rám, csak csinosabb volt. Törékeny vonásai miatt úgy nézett ki, mint egy tündér, amit a legtöbben elbűvölőnek tartottak, és általában minden megbeszélésen ő játszotta a főszerepet, mert nálam nagyobb sikert aratott. Gyerekkorunkban mindig ő harcolta ki azt is, hogy több édességet kapjunk. Nem nehezteltem rá emiatt, mint ahogy ő sem fölényeskedett vele, egyszerűen elfogadtuk, hogy kettőnk között így mennek a dolgok.

– Attól tartok, egyáltalán nem értünk ahhoz, hogyan kellene reklámozni magunkat – folytatta önmarcangolóan elhúzva a száját. – Még tábla sincs az ajtónkon! Szájról szájra terjed a hírünk.

A férfi udvariasan mosolygott.

– Legkésőbb péntekig visszajelzek. Van telefonjuk?

Biztosítottuk afelől, hogy van, ám valójában Élise férjének irodai telefonszámát tüntettük fel az űrlapon. Gabriel zúgolódni fog majd amiatt, hogy újra a titkár szerepét kell játszania, de megenyhül, amint kap egy csókot a feleségétől.

Kiléptünk az épületből, aztán megvártuk, hogy Mathieu mindent becsukjon. A Charlotte Square-en túli üzletek bérleti díja jócskán meghaladta a költségvetésemet, de nem maradt más választásom. Ki kellett találnom, hogyan szerezzek több adományt. Ha ez nem sikerül, egyébként is kilakoltattak volna. Élise könyörtelenül kiszámolta, hogy még ha Mathieu a költözés után rá is jön a megtévesztésre – ami igencsak valószínű –, legkevesebb hat hónapba telne, mire valóban ki tudna ebrudalni: óriási késéssel került sor a meghallgatásokra a haszonbérleti törvényszéken.

A tulaj felénk fordult, hogy kezet rázzon velünk, mire a gyomrom tiltakozni kezdett, és kínosan hangosan háborgott a sok hazugság miatt. Nehezemre esett az ilyesmi, és ezt Élise is tudta. Szigorúan rám nézett, amikor kezet fogtam Mathieu-vel, mintha felkészült volna a közbelépésre abban az esetben, ha a lelkiismeretem kicsikar belőlem egy vallomást az utolsó pillanatban.

A férfi bizonyára hallotta a korgó gyomromat, vagy talán valami mást látott bennem, de arca kissé ellágyult, amikor elengedte a kezem.

– Sajnálom, hogy kénytelenek elköltözni. Nem semmi, ami történt. Közvetlen közelről tapasztalhatták meg azt az elképesztő varázslatot! Látták a varázslót?

Ez a megjegyzés – vagyis inkább a lelkes hangvétel – egy időre belém fojtotta a szót. A húgom a megmentésemre sietett.

– Szerencsére nem. Érdekli a mágia?

Mathieu szégyenlősen pufogva felnevetett.

– Attól tartok – vallotta be. – Elnézést kérek, gyerekkorom óta kissé megszállottja vagyok a varázslóknak. Én magam semennyire sem tudok varázsolni – tette hozzá gyászosan. – Nem mintha nem próbáltam volna. De követem a munkásságukat az újságban. A Boszorkánykirályét is. Azon tanakodtam, talán ő állt-e a Rue Sainte-Roseline-en történt robbantás mögött. Hiszen, tudják, hatalmas pusztítást végzett. Azt beszélik, azóta New Yorkba ment. – Láthatóan egyszerre zavarta és izgatta is őt ez a kilátás. – New York nincs messze, nem igaz? Mindössze pár óra vonattal.

– Egyáltalán nincs messze – helyeseltem. Havelock Renard-t eleinte azok nevezték Boszorkánykirálynak, akik sértegetni akarták, de ez a név az évek során sötétebb és már-már mitikus színezetet kapott, mint a Baba Jaga vagy a Kékszakáll. Úgy tartották, ő a varázslók legmegátalkodottabb csoportjának nem hivatalos vezetője, akik romantizálták a varázslat apokaliptikus megjelenítési formáit. – És közel sincs elég távol.

– Elnézést – mondta Mathieu, miközben sötét bőrét elöntötte a pír. – Kérem, értsék meg, nem tartozom azok közé a hátborzongató alakok közé, akik felmagasztalják a gonoszakat. De neki kivételesen nagy hatalma van. Természetesen annyira nagy, hogy az már visszataszító.

Kinyitottam a szám, hogy vitába szálljak vele, mert a visszataszítót legjobb esetben is enyhe kifejezésnek tartottam, azonban Élise közbeszólt.

– Igen, és csak reménykedhetünk abban, hogy a többi varázsló nem kap miatta ihletet ahhoz, hogy véget vessen a világnak. Jóságos ég! Lehet, hogy Renard három éve kudarcot vallott, ez azonban még nem jelenti, hogy legközelebb is így lesz, ha próbát tesz vele. Akár ő, akár egy másik hatalommániás eszement.

– Nos, nem tudjuk biztosan, hogy akkor ezt akarta elérni – felelte Mathieu, és érezni lehetett, hogy már többször előadta a soron következő érveit. – Nem hihetünk a mondókáknak.

– „Hajában pókok élnek, / Szemében tüzek égnek”? – kántálta Élise. – Nem ezt éneklik róla a gyerekek? Ennél rosszabbat is el tudok képzelni Havelock Renard-ról.

Mathieu a tollát babrálta.

– Szeretném maguknak adni ezt a helyet. Hamad véleményét is ki fogom kérni, de biztos vagyok abban, hogy…

– Kinek a véleményét? – vágott közbe hirtelen Élise.

– Hamad El-Kouryét. Bizonyára ismerik. Egy szendvicsezőt üzemeltetett a Rue Sainte-Roseline-en, igazán remek fickó. Ha ő is kezességet vállal magukért, nem kell tovább keresgélniük. Még a foglalót is elengedem, úgy van rendjén. Semmi rosszat nem tettek, amivel kiérdemelték ezt a szerencsétlenséget.

– Ez igazán kedves – dünnyögte Élise.

Láttam, hogy a húgom kissé összevont szemöldökkel próbál kiutat találni ebből a helyzetből. Ó, Hamad bizonyára kezességet vállalna értem, hiszen tudja, hogy egy olajozottan működő macskamenhely felelősségteljes, körültekintő és barátságos vezetője vagyok. Megfájdult a fejem, és hirtelenjében tudatára ébredtem annak, milyen keveset aludtam.

– Ugyan – legyintett Mathieu mosolyogva. – Azután pedig…

– Köszönjük – szakítottam félbe. – De nem lesz szükség arra, hogy beszéljen Hamaddal. Átgondoltam a dolgot, és azt hiszem, ez a hely túl kicsi lenne nekünk. Igazán hálás vagyok, hogy időt szánt ránk.

Ezután elsétáltam, Élise és Mathieu pedig földbe gyökerezett lábbal bámult utánam.

4. FEJEZET

A testvérem a Charlotte Square szökőkútjánál ért utol, ahol a könnyeimet törölgetve a kőpadra roskadtam. Próbáltam visszafogni magam, hogy ne keltsek feltűnést, ennek ellenére a közelben ülő pár aggodalmas tekintettel méregetett.

– Elég ebből! – szólt rám Élise ingerülten.

A karjaiba vett, és tudtam, hogy természetesen nem rám haragszik, hanem magára a helyzetre. Hiába volt két évvel fiatalabb nálam, gyerekkorunkban is sokszor viselkedett úgy, mintha ő lenne a nővérem. Valószínűleg azért, mert magasabbra is nőtt nálam. Ez a fordított helyzet általában úgy jelentkezett nála, hogy akárhányszor elmentünk otthonról, kézen fogva vezetett végig az utcán, és basáskodva kérte, hogy el ne mozduljak mellőle, mintha a magassága egy olyan védővarázslattal járt volna együtt, amelynek én hiányát szenvedtem.

– Figyelj – kezdte, miközben hátrébb húzódott, hogy a szemembe tudjon nézni –, miután elrohantál, Mathieu említett nekem egy helyet a kikötőnél, ami megüresedik a következő hónapban. Körbe fogok kérdezősködni róla.

– Akkor megint hazudnod kell majd – tiltakoztam a szememet törölgetve. Próbáltam magamra parancsolni, hogy hagyjam abba a zokogást.

– Igen, de könnyebben fog menni, ha közben nem nézel rám úgy, mintha az anyánkat sértegetném. Amennyiben ismét kudarcot vallunk, segítséget fogok kérni Gabrieltől.

– Neki nincs ideje ilyesmire – szögeztem le.

Nem ez jelentette az igazi bökkenőt, és ezt mindketten tudtuk. Gabriel meg szerette volna tartani a helyét a tavasszal esedékes választások után is, de már kezdett kellemetlenül szoros lenni a verseny. Ha az újságok megneszeltek volna bármilyen vele kapcsolatos botrányt – márpedig az ingatlantulajdonosok megzsarolása a sógornő jótékonysági szervezetének érdekében annak számítana –, az véget vethetett volna a pályafutásának.

Élise nem vesződött azzal, hogy vitába szálljon velem.

– Bárcsak madame Richard ne lenne olyan elviselhetetlenül zsugori! – sóhajtozott. – Ki tudná fizetni a munkálatokat, így viszont örül, hogy lett kifogása eladni a helyet valakinek, aki teljesen felújítja.

– Ezt nem tudhatod. – Madame Richard házsártos viselkedése érző szívet takart. – Megengedte, hogy addig maradjak, amíg csak szükséges, ráadásul a bérleti díj feléért.

– Ó, Agnes! – kiáltott fel Élise, miközben szeretetteljes elcsigázottsággal méregetett. – A menhely fele oda van! Természetesen megengedte, hogy maradj, elvégre mégis ki költözne oda ilyen körülmények között? Annak a sárkánynak egyáltalán nem kellene bérleti díjat kérni tőled. Talán elfelejtetted, hogy a lyukas tetőt sem hajlandó megcsinálni?

– Ő is épphogy boldogul, Élise – mutattam rá. – Nem lehet könnyű karbantartani ezeket az ódon épületeket.

A húgom felnyögött.

– Ha továbbra is az ő helyzetén fogsz szánakozni, belöklek a szökőkútba – fenyegetett meg. – Este átmegyek hozzád. Megígéred, hogy kiveszed a nap hátralevő részét? Hetek óta megállás nélkül dolgozol.

– Nem tehetem.

Csak én vagyok, gondoltam, ám nem mondtam ki. Nem akartam, hogy Élise-nek lelkiismeret-furdalása legyen, amiért nem tud többet segíteni nekem. Túl sokszor különböztünk már össze ezen – a túlhajszoltságomon – ahhoz, hogy közös megegyezésre jussunk.

Felsóhajtott, gyorsan átölelt, majd elviharzott. Mintha újabban mindig sietett volna valahová. Gabriel kampánymenedzsereként épp olyan nagy szüksége volt rá a férjének, mint nekem a menhelyen.

Elbaktattam a szökőkúttól, és közben felötlött bennem, hogy elvillamosozom a könyvtárig, és megint átnézem a hirdetéseket, hátha akad új kiadó hely. Annyira beletemetkeztem a gondolataimba, hogy bizonyára rossz sarkon fordultam be, amit csak akkor vettem észre, amikor a Rue des Hirondelles-en találtam magam.

– Nem hiszem el – motyogtam.

Hogy az ördögbe tévedtem mindig oda? Szándékosan kínzott volna vele valamilyen felsőbb hatalom?

Könnyelmű harag öntött el – nem irányult különösebben semmire, hacsak saját magamra nem –, és úgy határoztam, ennyi erővel akár meg is nézhetem azt a helyet, amelytől monsieur Levasseur próbált eltántorítani, hiába nem engedhetem meg magamnak, a tulajnak pedig rossz híre volt. Mi mást tehettem volna?

Semmit azonkívül, hogy visszamegyek a menhelyre, és bámulom a falon tátongó lyukat, gondoltam. Fojtott nevetés tört fel belőlem, mire a velem szemben sétáló férfi rám meredt, és nagy ívben kikerült.

A Rue des Hirondelles keskeny utcáját szürke mészkő épületek szegélyezték nagy ablakokkal, amelyek mindegyike több tucat táblácskából állt, és a legfelsők visszafogottan ragyogtak a délutáni fényben. Csak egy vékony sáv látszott ki az égboltból a manzárdtetők között, ám a zsúfoltsága ellenére mindig is elbűvölőnek találtam ezt az utcát, amikor nagy ritkán ide sodort a szél. Volt benne valami titokzatos, akár egy ékszeres dobozban, amely feltárulkozva további zugokat és fiókokat rejt. A macskakő felfutott egy kis dombra, amelynek tetején egy régi kőtemplom állt mogorva vízköpőkkel és ragyogó ólomüveggel. A virágtartókban burjánzó növények bízvást jó gondozásban részesültek. Az utca közepe felé egy kis tér terült el, de a mérete miatt nem kapott hivatalos elnevezést. Az egyik oldalon ezüstjuharok sorakoztak szép rendben, alattuk padokkal, és egy meglehetősen lármás kávézóval – a sokáig nyitva tartó La Fin-val –, amelynek asztalai a tér felét elfoglalták.

Nem számított tehetős környéknek, bár az átlagosnál nagyobb méretű üzletei és a kiadó helyek alacsony száma miatt nem is álmodozhattam róla. Feltűnt, hogy a La Fin kuncsaftjainak többsége matrózokból, gyári munkásokból és más viharedzett népségekből áll. Kizárólag dísztelen kalapokat és kopott cipőket láttam a járókelőkön, és akadtak köztük olyanok is, akik mintha nehéz időket éltek volna át, talán épp a tér túloldalán álló ingyenkonyha felé igyekeztek. Ennek ellenére az utca és lakói azt a benyomást keltették, hogy jó kezekben vannak. Ez az állapot túlmutatott az egyszerű rendezettségen, de nem tudtam pontosan megfogalmazni a lényegét.

Végigmentem az utcán, aztán vissza, és megtorpantam egy újabb pékség előtt, amely – döbbenetemre – csokoládés párnát árult. Aznap néhány üzlet zárva tartott, ám feltűnt, hogy egyik sem üres, és egyikre sincs kitéve, hogy kiadó. Lehet, hogy monsieur Levasseur tévedett, vagy máris kivette valaki a helyet.

A téren túljutva megálltam, hogy belessek egy olyan üzlet ablakán, amely látszólag kizárólag kendőket árult, és táblája alapján nem volt nyitva. Függönyeit behúzták, ezért csak az ajtó zöldes üvegén tudtam benézni. Valami felkeltette benne a kíváncsiságomat – csupán talán az, hogy az utcának ez a része régebbinek tűnt, de itt mintha nagyobb súlyuk lett volna az árnyékoknak, amitől kísértetjárta légkör lengte be az üzletet.

Egy rendetlen könyvesbolt állt mellette. A kusza kirakat és az elülső asztalon imbolygó könyvrakás ellenére hívogatónak találtam.

Bedugtam a fejem az ajtón, mire megszólalt a csengő. A zaj ugyanakkor semmilyen hatást nem váltott ki a pult mögötti székben szendergő idősebb nőből, akin kívül senki más nem tartózkodott a kis üzletben. A keskeny helyiséget meleg lámpafénnyel megvilágított, zsúfolt polcok népesítették be.

– Madame? – szólaltam meg.

A nő szeme rángatózva kinyílt, és egy ideig pislogva nézett rám.

– Igazán ne haragudjon, hölgyem – felelte angolul. Az alacsony termetű eladót színes, házilag kötött holmik burkolták be a pulóverétől kezdve a sapkáján át a térdére terített pokrócig. – A saját fizetésemet is alig tudom kitermelni, próbálkozzon inkább a La Fin-ban!

Kellett egy kis idő, míg rájöttem, mire gondol. Lepillantottam az irattáskámra és a hónom alá dugott jegyzetfüzetre, amelyet kartonpapírból kivágott fülek osztottak különböző részekre.

– Ó, nem – biztosítottam gyorsan –, nem munkát keresek. A szomszéd üzlethelyiség iránt szeretnék érdeklődni.

Barátságos tekintete azonnal gyanakvóvá vált.

– Nos, akkor mit keres itt? Nyitva van. Az a hely sosincs zárva. Nem tudja, merre találja?

Nem értettem, miről beszél.

– Hallottam, hogy van errefelé egy kiadó helyiség – kezdtem lassan.

Feltűnt, hogy elfehéredtek a szék karfáját szorító ujjai.

– Kitől hallotta? Az egyiküktől?

Erre dadogni kezdtem.

Bár folyékonyan beszélem az angolt, nem az az anyanyelvem, és ha egy beszélgetés nem az elvárt mintázatot követi, hajlamos vagyok belezavarodni. Felmerült bennem, hogy a nő talán nincs teljesen jól.

Előrehajolt, és rám szegezte szúrós szemét.

– Ha nem tudja, mire gondolok – folytatta szaporán, artikuláltan ejtve a szavakat –, induljon el a másik irányba, és keresgéljen máshol! Rengeteg kiadó hely van a városban. Rendes helyek. Ha pedig tudja, mire gondolok, akkor most szépen megkérem arra, hogy távozzon. Nem szeretnék bajba keveredni, nem engedhetem meg magamnak.

Egy bot segítségével feltápászkodott, és óvatosan közlekedve elindult a polcok között, majd eltűnt valahol, amiről feltételeztem, hogy egy hátsó helyiség lehet.

A hűlt helyét nézve próbáltam értelmezni a hallottakat. Csak egy dolog tűnt világosnak: valóban a szomszédos üzletet kerestem. Azon tanakodtam, összetűzésbe keveredett-e a másik tulajdonossal, hiszen előfordul, hogy elmérgesedik a viszony két szomszéd között.

Azt kívántam, bárcsak tudnék hinni ebben a hétköznapi magyarázatban. Ám igazság szerint még akkor is kénytelen lettem volna tovább érdeklődni, ha a nő közli velem, hogy az éjszaka közepén vérfagyasztó sikolyokat lehet hallani a másik üzletből. Ez valószínűleg képtelenségnek hangzik, és a tündérmesék butuska hősnőinek könnyelműségéhez hasonlatos, mert ők akkor sem tudják megállni, hogy ne nyissanak ki ajtókat, amikor kifejezetten megkérik őket, hogy ne tegyenek így. Csakhogy ezek a történetek gyakran elsiklanak a tény fölött, hogy a homályosan megfogalmazott figyelmeztetések komolyan vétele azok kiváltsága, akik kényelmes életet élnek.

Visszamentem a kendős üzlethez, és bekopogtam az ajtón. Bármit is hitt a nő, határozottan zárva tartottak. Félig-meddig arra számítottam, hogy nyikorogva ki fog nyílni az ajtó, és betessékel rajta egy szellemszerű kéz, de egy kis idő elteltével teljesen átlagos lépteket hallottam közeledni, majd egy fiatal férfi bukkant fel az ajtó mögött.

A húszas évei elején járhatott, hosszabb, sötét haja, olajbarna bőre és meglehetősen aggodalmas arckifejezése volt. A szívélyes mosolya arra utalt, sokkal kellemesebb alternatívája vagyok annak, akit helyettem várt.

– Jó napot! Yannick Abrams vagyok, azt hiszem, még nem találkoztunk. Mit keres, van valamilyen konkrét elképzelése? Fáradjon csak be, elég szeles odakint. Tudja, nem is kell kopognia, nyugodtan bejöhet.

Ezt mind egyetlen levegővétellel mondta el, és bár teljesen értetlenül álltam a helyzet előtt, dünnyögve hálálkodtam neki, és hagytam, hogy betereljen az üzletbe.

Egy nagy, visszhangzó térben találtam magam csupasz téglafalakkal és ködszínű kőlapokból kirakott padlóval. Rögtön feltűnt, hogy az épület nagyon régi, a padló szinte középkorinak hatott, mintha a város alapításával lett volna egyidős, míg az ablakok íve késő tizennyolcadik századi formát követett, a téglafal pedig nagyjából fél évszázados lehetett. Különböző rétegekben hagyott rajta nyomot az idő, és leginkább egy régészeti lelőhelyre hasonlított. Azon törtem a fejem, vajon hány különböző üzletnek adott otthont a nemzedékek során. Szinte teljesen üresen állt, de olyan benyomást keltett, mintha kifosztották volna, nem pedig gondosan elpakolták belőle a holmikat. A falak mentén pár szék és néhány szépen faragott asztal állt összevissza, az egyiken élénk színű kendők hevertek, a másikon pedig vállfák. Az utcai ablakok melletti pulton egy régi pénztárgép árválkodott túlméretezett billentyűkkel, amelyek bizonyára riasztóan kattogtak, ha hozzájuk értek. Az egyenetlen megvilágítás még jobban kihangsúlyozta a hely rendetlenségét – a behúzott, vaskos függönyök nem engedték át a napfényt, és mindössze egy olajlámpás égett az egyik asztalon, furcsa árnyakat vetve.

Összevontam a szemöldököm. Vajon mit művelt itt Yannick egyedül ücsörögve a sötétben, mielőtt bekopogtam?

Az üzlet túlsó felében, egy olyan ajtó mellett, amely egy hátsó helyiségbe nyílhatott, megmagyarázhatatlan módon egy hatalmas kemencét építettek a kőfalba, aminek láttán azt kívántam, bárcsak ne jártak volna az imént gyerekmesék a fejemben.

A fiatalember feszengve megigazította magán a csinos öltönyt, mintha nem lett volna hozzászokva ahhoz, hogy ilyesmit visel.

– Mit szeretett volna itt találni? – szólalt meg.

Furcsának találtam a kérdést.

– Elnézést kérek – szabadkoztam. – Lehet, hogy félretájékoztattak, de úgy tudtam, ez az üzlet kiadó.

Ennek hallatán Yannick arca változások elképesztő során ment át – először megijedt, aztán felfogta, mit szeretnék, ezután kételkedni kezdett, végül hirtelenjében felderült. Egészen addig attól tartottam, valami rosszat mondtam, ám akkor majdnem felnevettem, mert még soha nem találkoztam olyan emberrel, akire Yannick Abramsnél jobban illett volna a nyitott könyv kifejezés.

– Ah! Tehát üzlethelyiséget keres. Igen, nálunk épp üresedés van, mármint az üzlet üres. Igen. Mit árul?

Ezt olyan kétségbeesetten kérdezte, mintha a furcsa reakciójáról próbálta volna elterelni a figyelmet. Túlságosan zavarba jöttem ahhoz, hogy kerteljek.

– Nos, bizonyos értelemben macskákat. Egy jótékonysági szervezetet vezetek, kóbor macskákat mentünk és rehabilitálunk, aztán pedig örökbe adjuk őket. Az a célunk, hogy a város összes utcán kódorgó macskájának otthont találjunk, már ha sikerül elegendő forrást szerezni hozzá. Nem sokan dolgozunk rajta, leginkább csak a húgom és én, és néha egy-egy önkéntes.

– Milyen csodás – felelte. Szinte láttam, ahogy kavarognak a fejében a gondolatok. Furcsamód semmilyen különösebb érzést nem keltett benne, amikor megtudta, hogy macskákról lenne szó, a jótékonysági szervezet hallatán azonban határozottan izgatott lett. – Mióta foglalkozik ezzel?

Röviden beszámoltam neki a Les Amis de Chats eddigi történetéről, és ügyeltem arra, hogy megemlítsem a számos pozitív ajánlásomat, valamint a jelenlegi pártfogoltjaink jámbor természetét. Közben végig arra vártam, mikor fog visszavonulót fújni. Kellemes mosollyal az arcán hallgatott végig, nyilvánvalóan valamilyen belső párbeszédet folytatott magával.

– Ön a tulajdonos, ugye? – érdeklődtem, amikor a mondandóm végére értem.

– A tulajdonos? – ismételte meg. – Ó, nem. Én csak a… az intézője vagyok.

Olyan kétségbevonhatatlanul megörült, amiért sikerült megfelelő válasszal előállnia, hogy már-már megsajnáltam, bár közben egyre jobban elfogott a nyugtalanság. Még soha senki nem közölte vele, hogy olyan szembetűnők a gondolatai, mint ha mákos lenne a foga?

– Szeretne körbenézni? – kérdezte buzgón.

– Igazából… – Köszönöm, nem, suttogta egy halk, bölcs hang, amelyet figyelmen kívül hagytam. – Megkérdezhetem előtte, hogy mennyi lenne a bérleti díj?

– Hogyne!

Erre egy olyan összeget nevezett meg, amely monsieur Levasseur díjának felét sem érte el.

– Hetente? – kérdeztem pislogva.

– Havonta. – Mintha hirtelen elfogta volna az aggodalom, vagyis inkább még jobban, mint eddig, mert egyébként is aggodalmas természet jellemezte. – Való igaz, hogy ez kevésnek számít, de tudja, nehezen tartjuk meg a bérlőket. A legutóbbi, aki kendőket importált a világ minden tájáról, szó nélkül elment. Előtte egy pék dolgozott itt, aki még arra sem vette a fáradságot, hogy magával vigye a pitéit. Ott hagyta őket a kirakatban, ő maga pedig nyom nélkül eltűnt.

– Értem.

Nos, ez legalább magyarázatot adott a kemencére. Reményeim szerint.

– Jöjjön csak! – kérlelt mosolyogva.

Utánaeredtem, ahogy elindult az üzlet hátsó része felé. A kendőkre mutatva megígérte, hogy a beköltözésem előtt elviszik mindet. A kőlapok egyenetlensége miatt úgy éreztem, mintha egy hajó fedélzetén egyensúlyoznék a tengeren. Önkéntelenül is elkerekedett a szemem a hatalmas alapterület láttán. Itt akár az eddiginél tízzel több ketrecet is elhelyezhetnénk, és még mindig maradna elég hely az önkénteseknek és látogatóknak, akiknek nem kellene egymást kerülgetniük.

Amikor megálltam a baljós kemence előtt, megcsapta az orromat a vajas illat. Talán croissant vagy omlós keksz? Nem azt mondta Yannick, hogy a pék a kendőkereskedő előtt tevékenykedett itt?

– Még mindig használják a kemencét? – kérdeztem.

A fiatalember ingerülten rápillantott, majd furcsán ráncolni kezdte a homlokát.

– Nem. Igazából be kellene falazni, csak útban van.

A hátsó ajtón keresztül egy kis szalonba értünk, amelynek berendezése egy kanapéból, egy íróasztalból és egy könyvespolcból állt. Az ablakok egy szűk sikátorra néztek, amely mögött a Parc Saint-Aimé terült el kertekkel, fákkal, lámpásokkal szegélyezett girbegurba ösvényekkel. A padlót szinte teljesen beterítette egy tarka perzsaszőnyeg.

– Van alatta egy csapóajtó – árulta el Yannick elegyengetve a kissé felpöndörödött szélét a lábával. – Én nem merészkednék le oda, a pince ebek harmincadján, egyáltalán nem biztonságos. Penészes, és tele van patkányokkal. Hatalmas patkányokkal! Tudja, milyenek ezek a régi épületek.

Ebből azonnal tudtam, hogy ha szellemek vagy még rosszabbak kísértenek itt, akkor odalent van a felségterületük.

– Ne aggódjon – feleltem teljesen őszintén, mert annyira azért mégsem voltam ostoba, mint a tündérmesék hősnői. – Nem áll szándékomban felfedezni.

Erre szélesen elmosolyodott.

Felmentünk a csigalépcsőn, egy letűnt korszak újabb ereklyéjén, amelyet viszont már nem találtam olyan elbűvölőnek: nem futott mellette korlát, és rendkívüli szűkössége miatt félelmetes sötétségbe borult. Ellenben az emeleti lakás barátságos és hívogató légkört árasztott. Dohos szag lengte be, a parkettája megkopott, a falait pókhálók lepték el, de minden problémájára megoldást jelentett volna egy alapos szellőztetés. Két tágas és tiszta hálószoba nyílt a keskeny folyosóról, a nagy nappali pedig elegáns faburkolatot kapott, és irdatlanul magasan húzódott a mennyezete. A hatalmas ablakai olyan sok táblából álltak, hogy amikor elkezdtem megszámolni őket, hamarosan fel kellett hagynom a próbálkozással. Egy kis erkély nézett a parkra. A bíborvörös karosszékek ősréginek tűntek, de a drága értelemben, és el tudtam képzelni, hogy sok-sok évvel ezelőtt arisztokraták pihentek bennük.

– Rettentően poros – fanyalgott Yannick a homlokát ráncolva. – Gondoskodni fogok arról, hogy ki legyen takarítva a költözése előtt.

Megmutatta a kis konyhát és a fürdőszobát, ahol a szabadon futó csövek riasztóan remegtek és kattogtak, amikor kinyitottam a csapot. Idefentre nem vezették be az áramot, ezért csak az olajkályha fűtött, és csupán gyertyával lehetett világítani, egyébiránt azonban össze sem lehetett hasonlítani monsieur Levasseur bérleményével – ráadásul teljesen, nevetségesen fényűzőnek számított. Szájtátva fogadtam minden részletét.

– Elnézést kérek – szabadkozott Yannick, amikor a csövek nem akarták abbahagyni a kattogást. Óvatosan megrázta az egyiket. – Szólok majd egy… mármint lehet, hogy meg tudom javítani. Jobban mondva egy vízvezeték-szerelő majd megjavítja. Igen, szólok egy vízvezeték-szerelőnek, hogy nézzen rá, mielőtt beköltözne.

Nem feleltem. Miközben szobáról szobára haladtunk, egyre jobban elcsendesedtem. Nyugtalanságom kezdte megütni a pánik szintjét. Végig abban reménykedtem, hogy találni fogok valamilyen magyarázatot – bármilyet, akár még egy rémeset is. Például hogy korábban egy sorozatgyilkos lakott itt, aki bútort faragott az áldozatai csontjaiból. Óriási csótányok szaporodtak el az üzletben, amelyeket semmilyen emberi csapdával vagy méreggel nem lehet kiirtani. Ám ahogy teltek a percek, és egyetlen újrahasznosított csontváz vagy gyalázatos rovar sem bukkant fel, mindjobban úrrá lett rajtam a szorongás.

– Hát erről lenne szó – summázta Yannick, amikor visszamentünk a földszintre.

Az őszi napsugarak hívogatón szűrődtek be a régi ablakokon, és odakint épp egy virágokkal megpakolt kordé gurult végig a macskakövön. Mintha egy képeslap kelt volna életre előttem. Csakhogy pontosan emlékeztem arra, hogy amikor felmentünk az emeletre, még be voltak húzva a függönyök, és senkit sem hallottam bejönni az ajtón.

– Mit gondol? – kérdezte a fiatalember.

Elfojtott, de teljesen nyilvánvaló lelkesedéssel figyelt, én pedig elveszve néztem vissza rá. A hely tökéletes volt, valóban – rémesen, baljóslatúan tökéletes, és az ösztöneim azt súgták, hogy köszönjem meg udvariasan a körbevezetést, menjek ki az ajtón, és soha többé ne térjek vissza. Úgy éreztem, mintha valami sötét és kérlelhetetlen dolog vonzana magához, akár egy vízesés felé közeledő falevelet. Természetesen megtehettem volna, hogy egyszerűen hátat fordítok és kisétálok az ajtón. Visszamehettem volna a Rue Sainte-Roseline-en lévő menhelyre, megetethettem volna a macskákat, és elvégezhettem volna a rám váró feladatokat. Elhatározhattam volna, hogy másnap folytatom a küldetésemet, keresek egy másik üzletet, ahol a tulajdonos az arcomba csapja az ajtót, vagy sajnálkozó sóhajjal elutasít. És aztán ugyanezt megismételhettem volna a következő napon, és azután is, amíg be nem köszönt a tél, és már nem marad ajtó, amelyen bekopoghatnék.

Yannick felé fordultam.

– Mikor költözhetek?

5. FEJEZET

Nagyjából tíz percig tartott, mire rájöttem, hogy katasztrofális hibát követtem el.

Nem, ez így nem pontos – mindvégig tudtam, hogy így teszek, ám úgy tekintettem erre, mintha ez kisebb sorscsapás lenne a hajléktalanságnál. Ám csakugyan így lett volna? Miközben utat törtem magamnak az egyre sűrűbb félhomályban, többször is megálltam, és majdnem visszafordultam, hogy közöljem Yannickkal, a helyiség valójában nem alkalmas egy macskamenhely számára.

Leginkább a varázslat miatt aggódtam.

A függönyök tehettek róla, valamint az, hogy Yannick szemmel látható kétségbeeséssel igyekezett találni valakit – bárkit –, aki kibéreli az üzletet. Erős gyanú élt bennem azzal kapcsolatban, hogy a korábbi bérlő varázserővel bírt – talán a pék, aki belesütötte a varázslatait a pitékbe és a veknikbe. Fogalmam sem volt, hogy ez egyáltalán lehetséges-e – az emberek többségéhez hasonlóan keveset tudtam a varázslatról, mert a varázslók szeretik megtartani maguknak a mesterségük titkait –, azonban mindenki tisztában volt azzal, hogy a varázslatok kézzelfogható tárgyakhoz kötődnek. A varázslók nem rendelkeztek szabadon a mágiával, hanem magukhoz kellett csalogatniuk valamilyen rejtélyes másvilágból, aztán a sajátunkhoz kötniük az általuk artefaktumoknak nevezett tárolók segítségével. Bárki képes lenne varázsolni, ehhez csupán ki kell mondani azt a szót, amelynek hatására a varázslat kiszabadul a neki helyet adó tárgyból, legyen az egy medál, gyűrű, könyv vagy karaffa. Ugyanakkor ez igencsak veszélyes, mert a földi halandók varázslatai sokkal nagyobb valószínűséggel siklanak félre, mint a varázslókéi, és olykor a varázsige kimondójának halálát okozzák.