Gárdonyi Géza

SZUNYOGHY MIATYÁNKJA

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

– Nálam nélkül nincs kenyere a királynak se! – mondotta a gazdatiszt.

– Nálam nélkül meg neked se! – vágta rá a pap. Nem az én kezemből száll-e a vetésedre az áldás, az Ég áldása?

– S ha én nem őrlöm meg? – nevetett a gőzmolnár.

– Hát a pecsenyét ki adja a kenyeretekhez? – durrant rájok a fővadász.

– De megehetitek-e, ha betegek vagytok? – mosolygott az orvos.

A gazdatiszt ebédlőjében vetélkedtek így, vacsora után. A kastély urát, a főherceget várták azokban a napokban, s készültek a fogadására.

Egy fiatal rendőrtiszt is ült az asztalnál, polgári ruhában. A fővárosból küldték oda, hogy a levegő minden tekintetben tiszta legyen, mikorra a főherceg odaérkezik. Hát az a rendőrtiszt is megszólalt:

– Ezt a kérdést végig lehet vinni a főhercegtől az utcaseprőig: nem találnánk olyan embert, aki azt mondaná, hogy az ő foglalkozása...

– Nohát rendőr azért nem lennék, – csóválta a fejét a gazdatiszt.

– Mért?

– Mért? Hát azért. Csupa nyugtalanság az élete.

A rendőrtiszt mosolygott:

– Itt a fővadász úr: tessék megkérdezni tőle, mint vélekedik a nyugtalanságról? Én is vadász vagyok: rókavadász, farkasvadász. És bármennyire megértem is a fővadász úr foglalkozásának a szépségeit, nem cserélnék vele. És senkivel. Mert akárki mit mond, hogy az ő mestersége milyen fontos, hasznos, érdekes, a rendőré valamennyiénél fontosabb! hasznosabb! érdekesebb!

– Hohó! hörkent rá mind a társaság.

– Hát jó: engedek belőle. A fontosságot, hasznosságot nem tartom feljebb, de azt csak megengedik...

– Azt se engedjük!

S nevettek.

– Bizonyítani tudom: érdekesebb minden más foglalkozásnál! Bizonyítani tudom! Mert én a rendőri munkámban az is vagyok olykor ami a kasznár úr, az is ami a főmolnár úr, az is ami a főtisztelendő úr, orvos úr, minden úr! Minden foglalkozású vagyok. Vagyok, ha kell: úr. Vagyok ha kell: paraszt. Báró, kocsis, iparos, napszámos, egészséges, beteg. Minden vagyok, minden. Ahogy az ügyek fordulnak. Mindenki-másnak a mestersége munka. Az enyém, játék. Igaz hogy néha vasra, vérre. Néha csak nevetségre. De játék és játék! Mint a szinészé. A különbség csak az, hogy amíg én játszom, velem is játszik a sors: bicskával, ököllel, revolverrel. Néha azonban csak falnakugrasztással. Sohse tudom mit hoz a holnap? – de mindig érdeklődéssel várom. Mink ezerszer annyit élünk, mint más emberfia, mert mivelünk sokszor egy héten több történik, mint más szerszámú emberrel teljes életében. Egy héten!...

A pap fölemelte a szemöldökét:

– Hát például a mult héten? Mi történt a mult héten? Ha már minden héten több történik, mint mivelünk.

A rendőrtiszt az állát simogatta:

– A mult héten? Mi is történt a mult héten?... Családi szaporodás... Nem érdekes... Lent jártam az Adrián... Elfogtam egy szökevényt. Mindennapos ügy. Ámbár talán önöknek éppen az ilyen érdekes. Mert kissé komikus... Már hogy én voltam komikus benne. No restelem is elmondani: nincs mit dicsekednem vele. De elmondom, a főtisztelendő úr kedveért mondom el, mivelhogy egy miatyánk is foglalkoztatott. Rendőrileg persze. No elmondom. Csak valahogy az ujságba, ne kerüljön, – azt mégis röstelleném.

*

Hát a mult hét...

Tudják az urak, hogy útcai zavargások voltak Pesten, hitvány kis politikai lázongások. Mégishát nehéz napok nekünk.

Vasárnap este is be kellett mennem a hivatalomba.

Igen kelletlenül mentem be pedig: a gólyát vártuk otthon, az első gólyát. Kilenc hónapos házas vagyok.

De a kötelesség mindennek eléje való.

Megbiztam az oktogontéri posztost, hogy telefonáljon valamelyik kávéházból, amit majd a cselédem mond neki.

Hát úgy is történt.

Ülünk négyen a lámpások előtt a hivatalszobában. Unatkozunk, ujságot olvasunk. Hallgatjuk a telefon-értesítéseket: A Rákóczi útján kis csoport. Szétoszlattuk... Az Opera előtt csendes... A Városligetben a Tiroli nőnél még sokadoznak...

Kilenckor végre nekem is telefonál a rendőr:

– A naccságától izenik...

– No, mit!?

– Hogy fiu lett. Szép, egészséges.

Ugrottam örömömben.

– Fiam van! Ifjabb Imrefi Dezső megérkezett!

A társaim gratulálnak.

– Pezsgőt! – kurjantom a szolgának. – Hozz hamar egy nagy palack Törleyt! Négy poharat! Lódulj!

Az unalomnak persze egyszerre vége. A pezsgő durran és gyöngyözik.

– Hát éljen ifjabbik Imrefi Dezső, és az idősebbik is. És éljen az asszonyka is, aki ennek az örömnek a világra hozásán legtöbbet fáradott.

A boldogságom mintha átragadt volna a társaimra is: vidáman beszélgettünk.

Egyszercsak megint csirinkel a telefon:

– Imrefi úr?

– Én vagyok itt.

– Jelentem alásan: a naccságától megint izentek.

– Mit?

– Másik fiu is lett.

Erre már nem ugrottam, inkább elhőköltem.

– Mi az? Mi az? – kérdik a társaim.

– Másik fiam is érkezett.

Nevetnek:

– Mégegy pezsgőt kell fizetned!

– Hát... ha Isten is úgy akarja...

És szólok a szolgának:

– Mégegy üveg pezsgőt!

A társaim nevetnek, figuráznak:

– Hát a neve? Az most már legifjabb Imrefi Dezső lesz!

Velük nevettem. De mégis bizony vakartam a fülemet. Az első vendég költségeit csak elrakogattuk szépen előre, de kettőről nem is álmodtunk. Mármost hogyan lesz? Elég lesz-e kettőnek az apró-ruha? A bölcső? Duplán kell-e fizetnem a bábát? A keresztelést bizonyosan. Éshát talán szoptatós dajkát is kell fogadnom?

Iszogatjuk közben a második üveg pezsgőt is. S egyszercsak megint csirinkel a telefon. Szólt az minden öt percben. De hogy én megszeppenve pillantok oda, a társaim kacagnak:

– Oda ne menj!

És fetrengenek a széken, nevettükben.

– Harmadik Imrefi Dezső! Legeslegifjabb...

Akkor lép be a kapitányunk. Látja a két pezsgős palackot, pokoli kacagást. A telefon csirinkel. Látja, hogy senki se lép a telefonhoz, hát ő maga fogja el a telefonszót. Csak azután kérdi:

– Mi történt?

Elmondják nagynevetve, hogy nem merek a telefonhoz ülni.

A kapitány is mosolyogja:

– No, – azt mondja, – hát jőjjön át a szobámba.

Odabent aztán elővett valami három levelet és egy fényképet.

– Hát hogy az ikrek költsége fedezve legyen: ihol ez a fénykép, s ihol a takarékpénztárnak is a jelentése. Ez a fiatalember önnek dolgozott. Negyvenhétezer koronát bizott rá az igazgató, hogy vigye el a pénztárosnak. Ő azonban lépcsőt tévesztett és nem is talált többé vissza. Huszonkét éves legényke, hát nem is munka az elfogása. Azt is tudjuk már, hogy Fiuméba váltott jegyet. Telegrafáltam, hogy tartóztassák le, de útközben kiszállt valahol. Nem baj: Fiuméba igyekszik, s ott bizonyosan az amerikai hajóra, – a jámbor. Átöltözik, nyiratkozik is majd, a bajuszát megtoldja, vagy leberetváltatja, stb. Önnek ez éppen kapóra érkezik.

– Köszönöm hálásan.

Megnéztem a fényképet: vézna termetű, keskeny arcú, fiatalember. Magas duplagallér a nyakán és kirakati gonddal kötött selyem nyakkendő. A haja oldalt van elválasztva. Kenőcsölt ritka haj. A szeme rajzában semmi különös. Afféle közönséges pomádé-ifjú, amilyen tucatszámra illatozik minden délben a főváros Andrássy-útján.

De nini, van itt egy jegyzet is a fénykép alatt:

Különös ismertető jele: kis szemölcs a jobb szeme alatt, mint a felülről csorba lencse.

Boldogan száguldottam haza.

A feleségem előmutatta az ikreit. Gyönyörű két gyerek! Azazhát dehogy gyönyörű: vörös mint a főtt rák mind a kettő. Csak nekünk gyönyörű, nekünk igen gyönyörű.

Én is előmutattam a megbizásomat:

– Pottyanthatsz lelkem akár mégegy fiut, ha éppen kedved van rá: gondol ránk az Isten. Legalább is kétezer korona amit ez a megbizás gyümölcsöz.

Persze alig aludtam valamit. Még a villamosok se indultak, mikor már fölkeltem, s nekifogtam az öltözködésnek. Fölülről csorba lencse. Divatos utazó-ruhát vettem magamra, és zsebkendőt, fehérnemüt dobtam a táskámba. A szakálamat, bajuszomat kissé elváltoztattam, még a jegygyürümet is zsebredugtam. A táskámba betettem egy bokor jó erős kézbilincset is. Fölülről csorba lencse.

Este 9-kor már Fiuméban voltam.

Benéztem a rendőrségre: fogtak-e el valakit tegnap óta?

Nem.

Szólok az utcán egy sihedernek:

– Gyere csak pajtás: egy fiatal rokonomat keresem. Valamelyik kocsmában vagy kávéházban ül. Mutass meg rendre minden efféle helyet.

Járunk-kelünk. Fölülről csorba lencse. Közben megtudom, hogy a Frankónia holnap délután indul: nyugodtan vacsorázhatunk.

– No most már elmehetsz fiam.

Az Európába ültem be. Ott is a sarokból szemlélődtem, mint a pók a hálója sarkán.

Egy fiatal emberen meg is állt egyszer a szemem.

Nézzük csak a fényképet.

S a zsebembe nyulok.

Tyhű kutya teremtette! hol a tárcám?

Elvesztettem!

Hol? Hogyan? A kocsiban maradt? vagy az étkezőben? vagy kiesett valahol? Tán délután, a kupéban? Mert bizony elnyomott az álom valahol Zágráb körül. Kuttya teremtette! Még szerencse, hogy a pénzemet nem abba tettem, a szökevénynek a fényképe meg a fejemben van: Fölülről csorba lencse. Csak a névjegyeim...

Tapogatok: egy névjegyem maradt a külső zsebemben. Elég lesz tán az útra az is.

Fáradt voltam. Nagyot aludtam a Kvarneróban, egy kis hotelben, a Leone d’oro mellett.

Másnap: csepeg az esső. Fiume tele van esernyővel. Tessék ilyen időben meglátni a fölülről csorba lencsét.

Először is a póstára sietek: telegrafálok más igazolványért. Haza is firkantok egy sort, mint szoktam: képes kártyán.

A póstán sokan tolongnak. Ott is szemlélődök. Szűröstarisznyás kivándorlók. Azok is képes kártyákat irkálnak. Falon, ládán, egymás hátán, – az utolsó bucsuszót, haza.

A szemem megakad egy bőrkabátos úrfélén a nép fiai között. Katonás nyakú ösztövér ember, – jó harmincas. A lábán szürkészöld kamásli, – a nadrágja szövetével egyező. A karján kampósbot. A fején túzoktollas vadászkalap.

A rekesz-ablaktól egy levelező-kártyával fordul el.

Ismerősnek tetszett. Hol láttam én ezt a vasból vert rövid bajuszt? ezt a falon is átlátó kemény szemet. Álmatlanságtól zavaros, mégis erős. Hol láttam ezt a levegőn cserzett arcot? Lehet, hogy utaztam vele. Vagy csak útcán láttam? Ha nem volna olyan fakó, talán megismerném. De ez a mezei ember legalább is két éjjel dorbézolt. Hiába: még ma is ezeké a világ.

Az egyik rekesznél goromba szó hallatszott:

– Nyalja rá maga! Nekem ez nem kötelességem!

A mezei úr körülnézett, mint aki keres valakit. Rám is nézett, de idegenül. Egyszercsak egyenesen hozzám jön.

– Magyar az úr?

– Magyar vagyok.

– Egykis szivességre kérném: hogy megírna egy sort erre a kártyára. Nekem az ujjam fáj.

Akkor megismertem.

Hát csakugyan nem beszédes ismerősöm. Látásból maradt az eszemben. Márciusban Kolozsvárott töltöttem egy napot. Ott találkoztam vele.

A Nújork szállóban vacsoráztam, és azért emlékszem rá, mert szembeötlően kedves asszonyka volt vele. Egy patyolatképű fehér madár, – csinosan, gondosan öltözött finomka teremtés. Nem is asszonynak látszott, hanem inkább leánynak.

Fal mellett ültek a szomszéd asztalnál. Az ember nem nézett senkire. Az asszony azonban szemérmes érdeklődéssel szemlélődött körül. Ételt az ember választott, az asszonyt csak éppen megkérdezte:

– Angol ürücomb, jó lesz?

– Amint akarod, – felelte halk alázatosan az asszony.

– Vagy kappant eszel inkább? Kappant otthon is ehetünk. Tehát angol ürü.

– De csak egyet, – mondta az asszony, – nekem elég egy szeletke.

Valami kedves panaszos zengésű hangja volt. A tekintete nyilt és bizalmas. A haja szinét nem láttam, mert a kalapja széle azon az oldalon hajlott a fülére. A keze kicsi volt és pátyolt. A mozdulataiból látszott, hogy klastromban nevelték, vagyhogy magányos gyermek volt: féltették még a hópehelytől is.

Micsoda szerencsés némelyik ember! – gondoltam. Ez a fehér árnyék hogy kerülhetett össze ezzel az úri ruhában járó csikóssal?

Mert nem mondhattam egyébnek. Az a nyerseség, amellyel beszélgetett azzal a csupa-figyelem asszonnyal, szinte bántó volt.

Reggel egy erős férfi-szóra ébredtem föl:

– Margit! Megkereszteljelek?

Megismertem a hangot. A szomszéd szobától csak egy zárt ajtó választott el. A vidéki hotelekben nem párnázzák az ajtókat.

Aztán a nő hangocskáját hallottam:

– Engedj még aludnom, Danikám. Szépet álmodok...

– Isten uccse rád öntöm! Mind rád öntöm ezt a kancsó vizet!

– Jaaaj!

– Csak fel! fel! Annál nehezebb, mentül lassubb.

– Jaaaj! Oáh... Oáh...

– Fel-fel! És talpig hideg vizben!... Itt a spongya. Ne: itt a spanyolfal.

Az asszonyka nyigett-nyögött, didergett. De hiába: a viz locsogott. Szinte szerettem volna csengetni, hogy vigyenek be neki meleg vizet.

Közben a férfi is öltözködött. Hallottam ahogy becsengette a cipőket. Az ajtót úgy nyitogatták, te éreztem, hogy rázkódik meg mindannyiszor az a gyönge teremtés a spanyolfal mögött.

S még ő aggódott az emberért:

– Melegebb inget vennéd föl Danikám, meghülsz... Jó-jó... Sietni fogok... Nesze itt az inggomb...

Mikor beadtam a portásnak a kulcsomat, odapillantottam a nevem mellé írt névre:

Szunyoghy Dániel.

Hümmentettem. Ez ugyan inkább Bivalydy lehetne.

Mindez egy pillanat alatt feltárult az emlékezetemben. De hogy megvénült ez az ember! S micsoda szinehagyott ábrázat! Mért iratja a levelét énvelem?

Rápillantottam a jobb kezére. Nem látszott rajta semmi seb. Görcs bántja az ujját?

A postai iróasztalnál várnunk kellett kissé. Aztán, hogy hely üresedett, megmártottam a tollat, s kérdőn néztem reá.

Diktált:

Cim:

Tekintetes Szunyoghy Dániel úrnak.

Egy körülb. százezer koronás üzletben sziveskedjék tizedikén Bpestre fáradni. A Hungáriába szállok. Bizonyosra várom.

Tisztelettel:

Filippi Cappi, terménykereskedő.

A toll megállt a kezemben. Mi a manó? Hát maga-magának irat?

Ha a kétezer koronás ügy nem foglalkoztatott volna, bizonyára Szunyoghyra fordul a figyelmem. Ez valami nem rendes művelet! Lehet, tréfa is, de lehet bűnügy is. Nincs időm most arra, hogy érdeklődjek iránta: két nyulat egyszerre nem kergethetek.

Leirtam a diktálást készségesen.

A levél egy szatmármegyei községbe cimeződött.

Az ember megköszönte a szivességemet, s a leveles ládát kereste. Sokan álltak ott, hát kiment. Az ablakon át láttam, hogyan áll meg a külső levélszekrény előtt. Áll és bámul rá. A kártya a kezében.

Egyszercsak megmozdul összetépi a levelét, apróra, s elveti.

No ez gyanus! Ha nem kötne le annak a kétezer koronának a megszerzése... De szólok egy fiumei rendőrnek, hogy kisérjék figyelemmel.

Mikorra azonban kiléptem, nem láttam sehol.

Node most már ideje, hogy elnézzek megint a rendőrségre.

A kapitányt is ott találom. Elmondom neki, hogy egy sikkasztót nyomozok: Klein Árpád, fölülről csorba lencse.

Csak annyit tud róla, hogy Budapestről telegrammban értesítették. De nézzünk szét a kivándorló tanyán, s délben az ebédlő helyeken.

– Köszönöm, majd csak magam. Elég ha a hajóra elkisér valaki, s bemutat a kapitánynak: lehet, hogy Triesztben száll be az én Árpádom, lehet, hogy csak Nápolyban.

A rendőrkapitány kézséggel jön velem. A hajó kapitánya nincs még ott, de azért a hajót megnézhetjük. Megnézzük. Bemutat futólag egy tisztnek, egy fiatal, kabócafejű németnek. Még csak a matrózok, pincérek, fűtők lézengenek a hajón.

A tiszttől hallom, hogy csak este indulnak, nem délután két órakor, ahogy szoktak.

Annál jobb: gyerünk vissza a városba.

Szaladgálok, szemlélődök ebédutánig mindenfelé: Fölülről csorba lencse.

Nincs.

Délután visszatérek a hajóra. Állok a hidnál a táskámmal. Sorra szemlélem a beszálló utasokat. Már amennyire essős időben az esernyők alatt, felgyűrt gallérok között, fejre vont kámzsák alatt érkező arcokon szemlélődni lehet. Bizony a legtöbb utasnak csak épp az orrát látom.

– De nini, itt jön Dániel úr is... A bőrkabátban, a horgas bottal, – egy szivaros doboz és egy lapos nagy zöld skatulya a hóna alatt.

Nem néz senkire, csak beballag a hidon.

Hová utazik ez az ember?

Azonban nincs időm rá, hogy vele is foglalkozzak. Az útasok egyre csoportosabban szállanak be. Hol az én fölülről csorba lencsém?

Nincs és nincs!

Már a fejem is szédül, mikorra az utolsó utasok szállingóznak. No szerencse, hogy megint itt a fiumei rendőrkapitány:

– Kérem mutasson be a hajó kapitányának és igazoljon, míg meg nem kapom az igazolványaimat.

A hajó kapitánya éppen ott állt a hid mellett, – Napoleonosan összefont karral. Egy-két szóval elintéztük az ügyet.

– Már értesültem, – mondta nyájasan.

S visszaadta a névjegyemet. Csak épp, hogy rátekintett a nevemre, – visszaadta.

Ha én akkor azt kérdem: mért adja vissza a névjegyemet? hiszen önnek ezzel is kell igazolnia, hogy a szokásos engedményekben részesített, hát akkor még aznap a markomban van a fölülről csorba lencse! Oh, én magyar királyi tulok! Csak ennyit kérdeztem volna:

– Mért adja vissza kapitány úr a névjegyemet?

Ha ez a kérdés megtörténik, még aznap vigan robogok haza az ikreimhez és kapitányomhoz és kétezer koronámhoz! De meg volt irva az ördög nevető könyvében, hogy a hátamon hordozzam akit keresek.

– Még egy másik gyanus figura is van itt, – mondtam halkan a rendőrkapitánynak. Vélhetőleg ez is ködöt óhajt. Kérem maradjon itt velem az utolsó utas beszállásáig: ha nem jön a csorba lencse, akkor csakugyan utaznom kell, hogy bent keressem meg. Bizonyára beszökött már az esernyők alatt. Akkor aztán a bőrkabátost is melléje foglalom.

Már csak három utas szállt be: két úriasszony, mind a kettő elegáns kámzsás felöltőben és egy pápaszemes zsidó, aki két nehéz koffert cipelt. Be kellett mennem magamnak is. A hajóhidat felvonták.

No utaznom kell Triesztig, talán Nápolyig is. Ménkű azt a kétezer koronát!... nem hull az olyan könnyen az ikreim bölcsejébe!

A hajó bőgött, indult. Az utasok kavarogtak. Sokan a korlátnál álltak és zsebkendőt lobogtattak: ki ismerősnek, ki csak a magyar földnek, – a fiumei lámpásoknak, amelyek mintha élő szemek volnának az essős őszi est homályában.

Valahol – bizonyosan a harmadik osztályon, egy harmonika zengett: allegróban fujt egy régi indulót:

Már siess hazádba vissza vert seregem:
nekem ez a muszka klima nem, nem egem...

Én persze nem lengettem a zsebkendőmet. Csak szemlélődtem: ácsorgókon, ülőkön, minden osztályon. Fázlódtam és szemlélődtem. A csorba lencse csak nem ötlik elő. Sehol nincs csorba lencse!

Ahogy vacsora felé a második osztályú ebédlőbe lépek, Dániel úrra bukkanok. Ül az asztalnál, s gonddal jegyez valamit egy sárga bőrtáblás zsebkönyvbe. Hm, hát már tud irni! Már nem a bőrkabát van rajta, csak a zöldes lódenruha. Elteszi a könyvet. Ujságot vesz fel. Hat is van előtte. Olvassa.

Nem volt időm rá, hogy foglalkozzak vele; jártam-keltem a termekben, szobákban. Az első osztályon is megfordultam. A kapitány megengedte. A hajó minden zugában megfordulhattam, csak épp az asztalom és az ágyam volt a második osztályon.

No nem vetődik elő a felülről csorba lencse.

Visszatértem a nagy ebédlőbe és magam is megvacsoráztam. Éhes voltam, fáradt voltam: alig hogy valamit ettem, nyugvóra tértem.

Nagy várakozással lestem aztán reggel a trieszti révet és hajóhidat. A mi hajónk nem kötött be, csak megállt az öbölben, s egy kishajó hozta az uj utasokat.

Az esső már nem esett: tisztán láttam, milyen arcú emberek szállnak be a hajóra.

Egy sihedernél nagy nyalább ujság volt.

– Estet! – kiáltották neki a magyar utasok.

S mohón kapdosták.

Szunyoghyt is láttam, hogy vett egyet, még ott a hidnál beleforgatott. Lökdösték, félrenyomták, de ő nem pillantott fel az ujságból.

Én is vettem. De persze én bele se tekintettem: a beszállongó utasokon járt a szemem.

Az én szökevényem nem volt köztük.

A hajó indul. Mindenki kint van a födélen.

Ilyenkor legjobb azokat nézni, akik nincsenek kint. A dohányzó teremben Szunyoghy egymagában ül. Kurtaszárú lapos vadászpipa a szájában. Valamit számolgat egy papiroson. Az arca fakó. A két szemöldöke között mély ránc. Az Est előtte hever, már elolvasta.

Megint visszatérek a födélre. A felhők között itt-ott napfény szüremkedik át. A tenger fodros. Az utasok a korlátnál.

Az első nap:

– Micsoda érdekes a tenger!

Három nap mulva:

– Csak már a tengert ne látnám!

Én csak szemlélődtem: Fölülről csorba lencse. Ez se az, az se az. Ez öreg, ez fiatalabb, ez sánta, ez hátulról sem az...

S közben elolvastam az Estet is. Klein Árpádról is volt benne cikk. Le volt írva, hogy sima beszédű ravasz kópé: maga csinálta a kereskedelmi érettségijét is, amelylyel bejutott a bankba. A bankban besimult az igazgató mellé. Hm, ha ravasz, akkor velem is ravaszkodni fog. Dehiszen ismerjük mink a rókák természetrajzát!

Kerestem azután Szunyoghy nevét is az ujságban, de nem találtam benne. Pedighát igen mohón vette az ujságot. Vajjon mit keresett benne? Hol a felesége? Meghalt? Vagy elváltak? Mért megy ez az ember Amerikába? Ha szökve megyen, mért küldött volna levelet maga-magának? Ha nem szökve megyen, mért öltözött a tengerre bőrkabátba? S főképpen mért tagadta el az irását?

Megfordultam és megint lementem. Már az étkezőben ült. Egy tányér hideg szelet volt előtte és egy kis palack vörös bor. De mondhatatlan bús arccal eddegélt. Még a füle is szinte megkonyult.

Az asztalhoz ültem s bólintottam neki!

Rámnézett. De csak mint a hasonfekvő kutya a feje fölé szállt verébre.

Egy perc mulva meg is szólított:

– Bocsánatot kérek, honnan ismerem önt?

– Nem tudom, – feleltem egykedvüen.

S az arcára pillantottam, mintha csodálnám, hogy megszólított.

– Valahol mintha találkoztunk volna.

– Lehet. Én nem ismerem önt.

Egy percig még gondolkodva szemlélt. A szeme már nem volt olyan zavaros mint az előbbi napon. Vajjon csakugyan nem emlékszik-e, hogy a postán találkoztunk? Vagy ő próbálja, hogy én emlékszek-e?

Vártam hogy megered a szava. A nyomott lelkiismeret beszélgetést keres. Még magában is beszél, ha nincs kivel.

Valóban meg is szólalt:

– Ön is Amerikába? ha nincs terhére a kérdésem.

– Oda váltottam jegyet, – feleltem unatkozón.

– Hát ha oda váltott jegyet, akkor odamegyen.

– Lehet.

– Lehet?

Horgon volt. Most már beszélni fog, ameddig én akarom.

– Lehet, – vontam rá vállat magam elé révedezve.

Éreztem hogy csodálkozva néz: bolond ez az ember? vagy milliomos?

– Tehát, – mondotta, – utazás kiszállás jogával Messzinába, Palermóba, Nápolyba, Gibraltárba.

– S még egy.

A fejét rázta:

– Ez a hajó nem áll meg Patraszban.

Több állomás nincs.

– Vagyigen.

– Hol? Micsoda állomás?

A terem-zugba fordítottam a szememet, és drámai árnyékkal feleltem:

– A tenger feneke.

– Hm! – mormogta. – Az nem egészséges hely.

– Vagyigen. És ami a fő: a legcsöndesebb és legnyugalmasabb állomás.

Éreztem hogy a szeme karikára áll.

– Ön most azon gondolkodik, – fordultam hozzá nyugodtan, – az az egyetlen gondolata, hogy nyakon ragad, segítségért kiált, megfogat. A kapitánynak megmondja, hogy micsoda szándékkal szálltam a hajóra. Mit ér el vele? Becsuknak egy kabinba. Dehát egyszercsak kieresztenek?

Fejet rázintott:

– Eszem ágában se volt. Először is az ügy nem olyan sürgős. Ha önt jobban érdekelné a tenger feneke, mint ez a sör, akkor máris odament volna és nem ide. Másodszor én már jártam ott, ahova ön indult. Én már megjöttem onnan, ahova ön most megyen.

– A tenger fenekéről?!

– A tenger fenekéről? Mit érdekli önt a tenger feneke? Azt ön csak állomás-névnek mondta. De épp így nevezhető az a hely Pisztolycsőnek is, – Pisztolycső egy perc! – vagy Morfiumnak, Morfium 30 perc! – vagy Veronálnak, – Veronál 40 perc! – vagy Faliszögnek vagy Negyedik emeletnek. Én azt mind ismerem.

Akkor már én bámultam el őrajta.

– Gratulálok, – bólintottam bús húmorral, – amint látom: az ön szövete tartós. Dehát Amerika jobb életállomás?

Egy gyászruhás hölgynek a megjelenése zavart ki bennünket a beszélgetésünkből. A közelünkbe telepedett le egy ötéves leánykával. Mintha eleven illusztrációja volna abban a gyászruhában a megkezdett vallomásoknak. De a leánygyermek ugyancsak karatyolt. Pokolba kívántam anyjostól!

– Csejesznyét! – nyafogott, – csejesznyét...

– Nincs az most lelkecském, – csillapította az anyja.

– De van!

– Októberben cseresnye? Hol az eszecskéd? Csitt no!

– De van! Láttam.

– Hol?

– A hajmadik osztályon.

– Nem az volt.

– De az.

– Nem az, no.

– Az. Egy néninek a kalapján.

Az anyja nevetett és ránk nézett. Nem volt valami szép asszony, – harminc éves, vöröses szőke, kissé tatár képű. De a nevetésben megszépült. Fehér foga volt és gödröcske az arcán.

A leányka is ránk nézett. Leugrott a székről és Szunyoghyhoz futott.

– Gáboj báci, – örvendezett, – Gáboj báci...

S rátette a kezecskéjét Szunyoghynak a térdére.

Az anyja ijedten szökkent fel.

– Bözsi! Micsoda illetlenség!

S elvonta a leánykát.

– Bocsánat, – mentegetődzött mosolyogva, – de igen hasonlít ön a gyermek nagybátyjához...

– Hagyja rá nagyságos asszonyom, – udvariaskodott Szunyoghy, – ha öröm neki, hogy a nagybátyját látja, szivesen vállalom.

S megsimogatta a leányka arcát.

– Köszönöm, – hálálkodott az asszony, – de ez igen kellemetlen kis ördög. Gyere, edd meg a csokoládédat.

– Csejesznyét!...

Lehetetlen volt tőlük tovább diskurálnunk. Nodehát várhatunk: Szunyoghy nem szökhetik el.

Megfizettem a sörömet s otthagytam őket.

Ujra végigjártam az osztályokat. A harmadik osztályú utasok között egy iparosné féle asszony csakugyan cseresnyés szalmakalapban parádézott. A kalapja fakó volt már, de a celluloid gyümölcsök rajta virító pirosak.

Visszatértem a hajófedélre.

Vajjon csakugyan azért szólított-e meg Szunyoghy, hogy nyugtalan? Vagy azért, hogy ismerősnek rémlettem neki? Vagy csak a falusi urak szokásából, akik mindenkivel beszélgetésbe bocsátkoznak?

Egyszer hogy oldalt pillantok, látom, hogy ő is fent van. Megint felvette a bőrkabátot, s távolról kémlel. Majdnem hogy nevetésre fakadtam.

Feszítsük a húrt tovább.

A korlátra könyököltem és olyan gyász-arccal bámultam le a vizre, hogy ha valami temetkező vállalat tulajdonosa meglát, azonnal szerződtet a hollói közé diszgyászosnak.

Nem telt bele öt perc, már mellettem volt.

– Az asszonyka igen csinos, – kezdte, – és jó családból való.

Értettem. El akarja terelni a gondolataimat a tengerfenéktől. No nem lehet rossz ember. De azért valami nincs rendjén mögötte.

– S fiatal még, – folytatta. – Kéthete, hogy eltemette a férjét. Jó lenne, ha megismerkedne vele.

– Én? Nővel?

– Hm. Ha önnek talán nő keserítette meg az életét, akkor éppen jó. Ismeri a nép véleményét a kutyaharapásról: mivel jó gyógyítani. A gyógyszer kétséges lehet, de a logika nem. Igen kellemes művelt asszonyka. De illik is tán, hogy megnevezzem magamat: Mayer Adolf vagyok. A foglalkozásom: bányászat.

Megütközve néztem reá: ez az ember csakugyan gyanus! De mért hogy zsidó nevet választ?

A meglepődésem oly nagy volt, hogy láttam: leolvassa az arcomról.

– Furcsálja, hogy engem Adolfnak és Mayernak hivnak. – mosolygott nyugodtan. Magam is furcsállom, igazán szólva. De a másik nevemet Fiuméban hagytam. A név elvégre épp olyan valami, mint a kalap, vagy a kabát, vagy a nyakkendő. Akinek tetszik: viselje az apja kalapját, apja nyakkendőjét...

– Bocsánat, – feleltem nyugodt szinnel, – engem csak az lepett meg, hogy véletlenül nekem is Mayer Adolf a nevem. De nekem nem fölvett nevem. Sőt inkább letenni szerettem volna, mert... a szülőim jámbor svábok voltak.

Elmosolyodott.

– Érdekes. Ha éppen bántja, más nevet fogok választani.

– Nem, csak tessék.

– Nincs szükségem erre a névre, csak épp ez ötlött eszembe. A fő az, hogy elhagytam Európát, tehát elhagyom az európai szokásokat is. Abban a pillanatban, amint hajóra léptem, megkezdődött az uj élet.

– Remélem, olyaténképpen szakított a régivel, hogy nem aggódik a visszatérés lehetőségén?

Megértett. Elmosolyodott:

– Nem. Nem követtem el semmi rosszat. Legfeljebb azzal vádolhatnának, hogy házat gyujtottam fel.

– Házat? Az is szép emlék... Sokat ért?

– A ház? Nem sokat. Csak ami benne volt. Dehát...

S vállat vont:

– A magam háza volt.

Nyiltan és nyugodtan nézett a szemembe, mintha azt mondta volna, hogy kukorica-górét gyujtott fel a mezőn.

Dehát nem szabad kérdeznem, hogy mennyire volt biztosítva a háza? – a menekülők könnyen gyanut fognak.

– Ha megenged egy kérdést, – szóltam a korlátra könyökölve, – bányában is viselik az ilyen bőrkabátot? Én eddig csak gazdákon láttam. Magam is gazda vagyok.

– Nem, – felelte komolyan. – Minden bányának meleg a belseje. Rajtam csak azért van, mert ebben jöttem el. A többi ruhám amint mondottam elégett. Mindenem elégett. Mindenem!

S végigpillantott magán. Talán akkor látta csak, hogy bőrkabátban van és zöld lódennadrágban.

– Eszerint ön így utazik, ahogy van?

– Csak egy tucat fehérnemüt vettem Fiuméban.

– És semmi egyéb?

– Semmi. Egy papiros skatulyában viszem mindenemet. Diogenes is bölcs volt.

Egy utas-társaság sétált el mellettünk. Szunyoghy mintha elfelejtette volna, hogy érdekes beszélgetésbe kezdtünk, a társaság után sétált. De csakhamar megfordult. Föl és alá járt, s nagy elgondolkodás borongott az arcán.

Node nem bocsátom ki a körmöm közül! Ez az ember valamit nem rendjén cselekedett. Házat gyujtott. De ha csak házat gyujtott volna, nem menekülne. Talán ölt is. Ez az ember nem tiszta kezű!

Az ebédnél szándékosan nem ültem melléje: vélje, hogy az ismeretsége nem érdekel.

Csak ebédután a dohányzóban találkoztunk ismét. Azt néztem: kártyázik-e? mert öt asztalnál is kártyáztak. Nem kártyázott. Csak ült egy fotőjben. Szivarozott. Előtte a hamutartó és egy zöldre lakkozott bőr szivartárca, amelynek a négy sarka meg volt már viselve.

Az asztalához telepedtem, – mivelhogy már ismerősök voltunk, – s vártam, hogy megszólaljon.

De nem szólt semmit, csak nézett maga elé, a hajón utazók szokott unalmával.

S így hallgattunk tán negyedórát is.

Akkor egy szinész-arcú utas lépett a dohányzóba, fiatal, simahajú s vele egy madárlábú fiatal hölgy. Leültek a szomszéd asztalhoz és cigarettára gyujtottak.

– It iz e grét andertéking, – mondta a hölgy valami beszélgetés folytatásaképpen.

– Jesz, – felelte a férfi.

Mind a kettőnek az ujján uj karikagyűrü csillogott.

Szunyoghy rájok-pillantott.

– Uj házasok, – dörmögte. Vajjon igaziak-e?

– Miért ne volnának igaziak? – kérdem meglepődve.

– Lehetnek igaziak is, – mondta nyugodtan.

A kezére pillantottam. A balkeze gyűrüs ujján vékony kör fehérlett. Gyűrünek a nyoma. Hol a gyűrüje?

Ő is a kezemre pillantott.

– Ön nem házas, – mondotta. Az ilyesmivel nem is jó sietni. Ha nem jön magától, jobb ha egyátalán nem is jön. Okosan gondolkodik, ha halogatja.

– Halogatom? Mögöttem van már, mögöttem; obsitosa vagyok a házaséletnek.

Igy indult meg a beszélgetésünk azzal a csendes unalommal, mikor hét ember csak azért beszélget, mert utazik.

– Özvegy? – kérdezte szórakozottan.

– Olyanféle, – feleltem egykedvűen.

– Olyanféle?

– Olyanféle. Özvegynek ugyanis azt mondják, aki a feleségét eltemette és gyászolja. Én eltemettem, de nem gyászolom.

– Tehát nem szerette.

– Főbe lőttem volna magamat, ha nem vehettem volna feleségül.

Unalommal pöffentett a szivarja füstjéből.

– Hm. Tehát ön is...

S elnyomta a szivarja tüzét. A csutkát a hamutartóba vetette.

“Ön is”... Lám-lám, – gondoltam, – a kis félénk, panaszos hangú madárka... Tehát nyomon vagyunk!

S éreztem hogy a kézperecek megmozdulnak bent a kabinomban, a táskámban.

– Minden nő kigyó-lélek, – legyintettem megvetően, – kigyó rózsabokorban. Csakhogy az egyik korábban vallja meg a természetét, másik későbben.

Nem néztem rá, mégis láttam, hogy rajtam a szeme s pillog.

Nyugodtan folytattam:

– Hát azért megengedem, hogy van köztük angyal is. Az enyém véletlenül kigyó volt.

– Hűtlen?

– Az.

– Félrelépett?

– Megcsalt.

– No és mit cselekedett vele?

– Megöltem.

Félvállról feleltem ezt s oly nyugodtan, mintha szunyogról mondtam volna, hogy a kezemre szállt, hát agyoncsaptam.

Éreztem, hogy elnyilik a szeme.

A belső zsebébe nyult: elővette a vadászpipáját, s egy lapos kerek ezüst szelencét, amelynek a tetején stilizált akantusz-levél vésete csillogott. Mindezt gépiesen cselekedte: a szemét le nem vette rólam. De olyan nyugodt, szinte üvegszeme volt annak az embernek, mint a kártyásoknak, akik a kártyát már hátulról megismerik.

– Mennyit ült? – kérdezte olyan hangon, mintha azt kérdezte volna: mit reggelizett?

– Három hónapot, – feleltem egykedvűen.

– Csak?

– Az esküdtszék fölmentett.

A fejét rázta:

– Önt bizonyára azért mentették föl, mert nem tiszta elmével cselekedett. A fantázia... A tigris a fantáziánk rejtekében ül, s onnan ront elő.

Ráztam a fejemet, ahogy ő.

– Én tiszta elmével cselekedtem. De odavetettem a kérdést az esküdtszéknek: hogy mért büntet a törvény minden más bünt, csak ezt az egyet nem... Aki az almámat vagy bicskámat, vagy pénzemet kanyarítja el, börtönbe vetik. Aki a legnagyobb kincsemet, a feleségemet kanyarítja el, azt a törvény semmivel nem bünteti. Nincs is rá paragrafus.

Nézett szinte mereven.

Én tovább-komédiáztam:

– És aki megcsal valakit csak tiz korona erejéig is, ha bizonyítani tudom, a törvény elé hurcoltathatom a csalót. A hamis esküt börtönnel büntetik. De ha a feleségem a csaló, a hamis esküvő, ha porbadöntötte a bűnével teljes életemet, arra nincs biró! Még nevetnék is azt az embert, aki efféle panaszszal járulna a biróság elé.

Nézett mereven. Bólintott:

– Igaz.

Benyomogatta az ujjával a dohányt a pipájába, és gyujtót gyujtott.

– Milyen nő volt?

– Szép. Ha nem is olyan szabású szépség, amilyennek Vénuszt festik, de szép. Kis gyönge asszonyka, kedves panaszos hangú, fehér arcú, tejben mosdó. Bár a hideg vizet nem szerette...

– Különös, – mondotta a fejét rázva.

S a gyujtó a kezében égett el, nem tartotta a pipájára.

– Hogy hítták a feleségét?

– Margitnak.

– Különös.

A nézése maga elé merevült. Álmatagon ismételte:

– Különös.

– Miért volna különös? A Margit néven nincs semmi különös.

– És nem sajnálja?

– Nem.

A fejét rázta:

– Különös. És miképpen végzett vele?

– Revolverrel. Éppen nálam volt a revolverem.

– Tehát hirtelen felindulásban.

– Egyroppra. Mint ahogy a bika áttör a sövényen, mint ahogy a villám lecsap.

Ujra dörzsintett egy gyujtót, s biccentett.

– Érthető. A harag az úr rajtunk abban a pillanatban, amikor a bűnt fölfedezzük. Akkor a fantázia elborul. Az akaratot nem fékezik még értelmi gondolatok. Az ön története sokban egyez az enyémmel.

S a gyujtót nyugodtan rátartotta a pipájára.

– Hogyan, hát ön is?

De csak mintha azt kérdeztem volna: ön is aludtejet uzsonnázott?

Biccentett. A pipáját nézte és szívta, hogy a tűz belefogjon.

Én a lehető legnyugodtabb arccal ültem mellette, szinte unatkozón. Vártam, hogy megnyitja a zsilipet.

De hallgatott.

Megittam a kávémat. Fizettem. Gondoltam: van idő bőven. Ha piszkálom, visszahúzódik mint a csiga. De ha azt gondolja, hogy csak a sorsunk hasonlóságáért hallgatom, kirakodik, apránkint kirakodik.

Visszatértem a hajófödélre. Ez a fogás nekem megér másik kétezer koronát!

Álltam a korlátnál, mint aki csak magával foglalkozik.

Jól számítottam. Negyedóra mulva mellettem állt. A hajó korlátjára dőlve néztük a tengert, s a vizből olykor felficánkoló fekete delfineket.

De csak a tenger halairól beszélgettünk, csak vagy félóráig. Nyugodtnak mutatkoztam, hogy enyhüljön a felőlem való aggodalma, s ne kisérjen szemmel. Nekem előbbrevaló most a felülről csorba lencse. Ő már a markomban van.

Otthagytam.

Az első osztályú utasok között szemlélődtem tovább: hol a felülről csorba lencse?

Találtam is vagy tiz lencsés arcú embert az útasok között, de azok egyike se viselte a lencséjét a jobb szeme alatt. Ám a lencsét könnyű elfesteni. Lemetszeni is könnyű. Szemölcs helye is beforr három-négy nap. A helyét be lehet ragasztani testszinű angol-hártyával. Homályban ülőn nem látja meg a jó szem se.

S nézgelődtem a homályban ülőkön.

A kapitány maga is érdeklődött. Megengedte, hogy a kabinokba is benyissak, hátha gyanut fogott a szökevény, s bent-lapul?

– Egy másik gyanus útas is van a hajóján, – ujságoltam neki estefelé. Mayer Adolf néven utazik. Van-e ládája? S melyik szám a kabinja? Ha Nápolyba érünk, megszorítom az atyafit: igazolja, miféle szelek fordították Amerikának? Tudnunk kell akkor, melyik a ládája, melyik a kofferje?

A kapitány megbizta az egyik tisztjét, azt a kabóca-fejűt, akit már ismertem, hogy feleljen a kérdéseimre. A tiszt csakhamar jelentette, hogy Mayer Adolf néven nem utazik senki.

– Hm! Hát Szunyoghy-néven nézze meg.

S magam is betértem az irodába.

A tiszt elém tett egy csomó beirott papirost! az utasok névsorát. Gondosan végig-néztem. Megtaláltam a magam nevét is. De rengeteg sok név: olasz, szláv, magyar, angol, – babiloni névkavaradat. Nézem a végén! hány utas? 1834.

Egy belső levélen megint ott látom a nevemet. Visszafordítok: azonos nevű utazó volna? Nem, hiszen ott is oda van irva: rendőrségi tisztviselő, Budapest.

Micsoda hanyagság!

Fogtam a tollat, töröltem. Aztán az első beirásnak utána irtam: Incognito: Mayer Adolf néven.

Másik Mayer Adolf azonban csakugyan nincs bejegyezve az utasok közé, – kétszer is végignéztem.

Megmutattam a tisztnek titkon az utasomat.

– Ez csakugyan afféle betörő pofa, – utálkozott összevont szemöldökkel, – mingyárt megmondom, ami be van róla jegyezve.

Negyedóra mulyán visszatért:

– Az az utas Braun János nevet diktált be. Amerikába váltott jegyet. A kabinja száma: 337. Ládája nincs, se kofferje. Csak egy zöld skatulya minden poggyásza.

No elég. Palermóban majd megtudjuk hova lett a panaszos hangú gyöngyvirág-feleség? Este a harmadik osztályú útasok között vacsoráztam. A nőket vizsgáltam már közöttük. Mert hátha női ruhát öltött a sikkasztóm? Megkérdeztem a kamarást, hogy valamennyi kabinnak ott-e az utasa az asztalnál?

– Csak egy asszony hiányzik. A gyermeke betegedett meg.

– Mennyi idős?

– Negyven éves lehet.

Följegyeztem a kabin számát. Megnézem holnap külön is.

S a vacsora után mingyárt átmentem a második osztályú dohányzóba.

Még nem volt ott senki. Csak negyedóra mulva kezdtek beszállingózni a dohányosok.

S jött Szunyoghy is.

Félszemmel láttam, hogy egyenesen felém.

– Nem láttam önt az asztalnál, – kezdte szinte örvendezve. Nem vacsorázott?

– Nem, – feleltem, – nincs étvágyam.