A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: Banking the Billionaire
(Billionaire Bad Boys, #2), 2016

Fordította: RÁCZ JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Izgató titok (Winslow fivérek 3.), 2023

Őrjítő vágy (Winslow fivérek 4.), 2023

Mr. Brooks (Nagypályások 1.), 2023

Banking the Billionaire

Published by Max Monroe LLC

© 2016, Max Monroe

All rights reserved.

Hungarian translation © Rácz Júlia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5708-38-3

AJÁNLÁS

Cassie-nek és Thatchnek: srácok, seggfejek vagytok.

De hozzátennénk: Mi is seggfejek vagyunk. Szeretünk titeket.

BEVEZETÉS

Thatch

Thatcher Kelly vagyok.

A Harvardon végeztem.

Pénzügyi tanácsadóként dolgozom a Brooks Mediánál és a leányvállalatainál, valamint számos más top cégnél.

Hogy micsoda? Ismerősen hangzik a dolog? Bassza meg.
Nem tehetek róla, hogy Kline volt az első, és beelőzött mindennel.

A vagyonom: 1,2 milliárd dollár. Igen, a tökéletes Kline-é több. De nekem sokkal több dolog van a kezemben. Fontos dolgok.

Oké, talán nem fontosak. De… puncik. Sok puncival foglalkozom.

Nyugi, csak vicceltem. Nos, nagyjából.

Sokoldalú vagyok, több érdekeltségem és munkám van, mint gondolnád.

Adrenalinhajhász is vagyok. Ugrások, zuhanások, merülések, mászások – és orgazmusok.

Ha arról van szó, hogy kiesik a gyomrom alja, a torkomban köt ki, és utána az egész testet átjárja az öröm hulláma, akkor benne vagyok.

Úgy raktak össze, mint egy fát, de sokkal szívesebben csinálok bármit, minthogy csak úgy álljak valahol.

Menjetek ki, vaduljatok, éljétek az életet!

Valószínűleg az sem meglepő, hogy köztudottan nők egész során mentem végig. Őszintén szólva kurvára nem fogok bocsánatot kérni érte. Mindannyian jelentettek nekem valamit, függetlenül attól, hogy mennyi ideig voltak az életemben – hosszabb vagy rövidebb távon. És mindannyian tanítottak nekem valamit az életről vagy magamról, amit soha nem adnék vissza.

De életem nagy részében vágytam arra a fajta monogámiára is, ami Kline barátomnak megadatott. Valakire, aki mindent megtesz azért, hogy kívül-belül megismerjen, és vigyáz rád, amikor te már nem tudsz magadra vigyázni. Olyanra, aki a lehető legteljesebben akarja élni az életet – és ezt veled együtt akarja így csinálni.

A lényeg a sokféleség. A nem helyénvaló viccek és a szívből jövő érzelmek zavaros keveréke vagyok – áshatsz és áshatsz, és még mindig mérföldekre leszel tőlem.

Legalábbis Cassie Phillipsig ez így volt.

Cassie őrült, sok figyelmet követel, és folyamatosan elfogadhatatlan, amit művel.

De neki van a leglágyabb, legzabolátlanabb szíve, ha számítasz neki, és bassza meg, ha nem ez vált a legfontosabb célommá – jelenteni valamit annak a nőnek, aki már így is mindent jelent nekem.

Mert annak a fickónak, aki ugyanabban a kibaszott lélegzetvételben akar vadságot és elkötelezettséget, ez rázós utazás lesz – jobb, ha elhiszitek.

Hölgyeim és uraim, kapcsolják be a biztonsági öveiket!

Ez a mi történetünk.

1. fejezet

Cassie

Ahogy a nap kezdett leereszkedni az óceán látóhatára alá, utolsó sugaraival rózsaszínűvé és narancssárgává festette a Key West-i égboltot a nap végén, kattintottam néhány utolsó képet, majd leeresztettem a fényképezőgépet. Tizenkét őrülten dögös férfi modell téblábolt előttem a homokban, a víz nedvesen megcsillant az izmaikon, és feszes testüket csak a jövő nyári fürdőnadrág-kollekció takarta, amelyet egy feltörekvő New York-i tervező, Fredrick La Hue készített.

Igen, nagyon kemény életet éltem.

– Rendben, fiúk, azt hiszem, mára végeztünk – jelentettem ki, felálltam, és leporoltam a homokot a térdemről. – Nagyszerű munkát végeztetek ma, mindenki. Ha szomjasak vagytok… márpedig tudom, hogy azok vagytok, ti kéjencek, találkozzunk a Sloppy Joe’sban. Az italokat én állom.

A tizenkét modell és a stáb éljenzett, mire elvigyorodtam.

– Ezt a fotózást kibaszottul befejezettnek tekinthetitek! – kiáltottam fel a hangos huhogások és Éljen, éljen! felkiáltások közepette, miközben a sátor felé tartottam, hogy a kamerámat rákössem a laptopomra.

Több száz fotó töltődött be a képernyőre, és a miniatűr ikonok szinte könyörögtek, hogy kattintsak rájuk. Tettem, amit tennem kellett, kijelöltem az összeset és megnyitottam őket a szerkesztőprogramban. Alig tudtam visszafogni az izgalmamat, amikor megpillantottam néhány nyers felvételt. Hosszú nap volt, napkeltétől napnyugtáig dolgoztam, de miután végzek a fotók utómunkájával, tudom, hogy Fredericknek egy jó nagy divat-merevedése lesz a szexi fotók garmadájától, amelyek közül választhat.

Felkaptam egy üveg vizet a rögtönzött büféasztalról, és amikor visszatértem a gépemhez, ott találtam Oliviát, az asszisztensemet, a képeket nézegette. Felpillantott a képernyőről, és elvigyorodott.

– Ezek fantasztikusak, Cass.

– Köszönöm. Szerintem Frederick nagyon fog örülni nekik. Imádja a jó kis csupasz férficsoportokat. De ki nem?

Olivia elvigyorodott, és tovább kattintgatott egyik fotóról a másikra.

Néhány éve már az asszisztensemként dolgozott, elégedett voltam ezzel a munkakapcsolattal. Nemcsak a barátom volt, hanem azt is kötelességemnek éreztem, hogy a szárnyaim alá vegyem, és megtanítsak neki mindent, amit a fotózásról tudok. Megvolt benne a szükséges érdeklődés, ha kitanítom a technikáról és a munkamorálról, akkor reméltem, hogy egy nap majd önálló fotóssá válhat.

Joshua, az egyik kedvenc sminkesem és flörtpartnerem átkukucskált Olivia válla felett, majd a csípőjével félrelökte az útból. A kis kíváncsinak nem tartott sokáig, hogy elkezdjen böngészni a személyes képeim között.

– Várj… ez mi? Nem emlékszem erre a fotózásra.

Kline, Thatch és Wes rögbicsapatának teljes albuma töltötte be a képernyőt, és Joshua szemében kanos fény villant fel. Elmosolyodtam az emlékek láttán – azokat a képeket néhány héttel Kline és Georgia esküvője előtt készítettem. Megálltunk a fiúk edzésénél, mielőtt vacsorázni mentünk Georgiával, és mondanom sem kell, hogy a rögbiző, dögös férfiak láttán hálás voltam, hogy nálam volt a fényképezőgépem.

Joshua Thatcher egy képére mutatott. A szuperhős alkatú pasi magas termete összetéveszthetetlen volt. Tökéletesen körülrajzolható vonalaival és tónusos izmaival annyi helyet foglalt el a felvételen, hogy szinte leugrott a képernyőről, és az egyetlen, ami ezt a kurva dögös testet takarta, egy fekete rövidnadrág volt. A haja izzadságtól csillogott, és csak állt ott, csípőre tett kézzel, vigyorogva, mint egy pimasz szemétláda.

– Komolyan – erősködött Joshua. – Mi ez?

– Ez egy Thatch.

– Egy Thatch? Ez is egy olyan menő új szó, amit manapság a fiatalok használnak?

Megráztam a fejem és felnevettem.

– Thatch a neve, Thatcher Kelly – magyaráztam, mielőtt elmormoltam volna magamban: – Istenem, igen. – A fényképét bámultam. – Az biztos, hogy elkapnám.

– Szingli? – sóhajtott Joshua.

A kérdés egy másodperc töredékéig furcsának tűnt, aztán elmúlt a bizonytalanságom. Elvigyorodtam.

– Ó, igen, nagyon is szingli.

Úgy értem, tényleg szingli volt. Szóval gyakorlatilag nem hazudtam. Csak kihagytam azt az apró részletet, hogy nem szereti a faszikat.

Joshua zavarba ejtően sokáig bámulta a fényképet, mielőtt megkérdezte:

– Elkérhetem a számát?

Egy pillanatig sem gondolkodtam a válaszon. Thatchről volt szó, és én szívesen megragadtam minden alkalmat, hogy kitoljak vele.

– Add ide a telefonodat!

Átadta, én pedig boldogan beírtam a kis Thatch számát a névjegyzékébe. És inkább nem gondoltam arra, hogy miért jegyeztem meg ezt a számot egyáltalán.

– A fenébe, kell nekem ez a pasas – sóvárgott Joshua, és a számítógépem képernyőjén vibráló fotót bámulta, mielőtt a telefonjában lévő számra pillantott volna.

Oldalra billentettem a fejem.

– Azt hittem, jársz valakivel.

– Igen, de úgy tűnik, túlságosan ragaszkodó vagyok – grimaszolt Joshua.

– Hát, hagyd a francba a fickót. Seggfejnek hangzik.

– Igen – motyogta. – Egy olyan seggfejnek, akibe szerelmes voltam. A pokolba is, még mindig szerelmes vagyok belé. Bárcsak a szívem is észbe kapna, és elfelejtené, hogy valaha is létezett.

A Joshua iránti részvéttől megráztam a fejem. De hogy együttéreztem volna? Azt nem.

– Ember, ó ember, a szerelem aztán tényleg egy ribanc, nem igaz?

Joshua kuncogott.

– Bölcs szavak a lánytól, aki sosem állapodik meg.

– Talán nagyobb ribanc vagyok, mint a szerelem – vigyorogtam.

Ismét a telefonjára pillantott, majd felcsillant a szeme.

– Bassza meg, most yolo{1} leszek, és felhívom ezt a szexi állatot.

Mielőtt esélyem lett volna megállítani – bár valószínűleg nem is akartam volna, mert igen, ezt nem állt szándékomban kihagyni –, rákoppintott Thatch számára a képernyőn, és kihangosította a telefonját.

Három csengéssel később a mély hang, amely szinte vonzotta a puncimat, betöltötte a szobát.

– Itt Thatch.

– Thatcher Kelly beszél? – kérdezte Joshua vigyorogva, és a tekintete találkozott az enyémmel.

Valószínűleg rosszul kellett volna éreznem magam, amiért Josht úgymond a farkasok elé vetettem, de ember, nehéz volt nem élvezni azt, ami éppen történni készült.

– Én vagyok – válaszolta Thatch üzleties és főnökösködő stílusban, egyben kurva dögösen. A puncim kezdett komoly ajánlatokat tenni, hogy kimásszon a nadrágomból.

Ó, a francba! Ne izgulj, te kacér kis kurva – üzentem neki gondolatban. Ez a telefonhívás a megtréfálásról szól, nem a kefélésről.

– Szia, Thatcher! – dorombolt a telefonba a sminkesemből lett szexszirén. – A nevem Joshua, és van egy közös barátunk.

– És ki lehet az a közös barát? – kérdezte Thatch nyitottan, de óvatosan. Tudtam, hogy a harsány személyisége ellenére meglehetősen zárkózott ember.

– Cassie Phillips.

Thatch mélyen és érdesen kuncogott, és a mellbimbóim megkeményedtek.

– Igen, ismerem Cassie-t. – Nyilvánvaló, hogy mivel egyikőjük sem reagált sehogy, én voltam az egyetlen, aki úgy hallotta, hogy bibliai értelemben ismer engem. És én voltam az egyetlen, aki tudta, hogy nem úgy ismer engem.

– Véletlenül mutatott néhány képet, melyeket rólad készített, és azt kell…

– Cassie-nek van rólam képe?

– Ó, igen, bébi, ez biztos. Félmeztelen vagy rajta, és nem tagadhatom, hogy érdekelsz.

– Érdekellek? – Thatch hangjából zavar hallatszott.

– Igen. Nagyon is érdekelsz. És Cass véletlenül megemlítette, hogy egyedülálló vagy. És hát éppen én is szingli vagyok. Szerintem jól kijönnénk egymással. Szóval, arra gondoltam, hogy lenne-e kedved valamikor meginni valamit.

– És Cassie mondta neked, hogy ez engem érdekelhet?

Joshua tekintete az enyémre siklott, de megőrizte a nyugalmát.

– Nem pont ilyen szavakkal, de igen.

Halk kuncogás töltötte be a kagylót.

– Nos, Joshua, igazán örülök, hogy beszélhetek veled, de van egy kis problémám ezzel a forgatókönyvvel.

– Ó – csüggedt el Joshua. – És mi lenne az?

– Mondhatni szerelmes vagyok egy pár beszélő cicibe. És az említett csodatestrészek tulajdonosa is eléggé odavan az én farkamért.

– Nem vagyok szerelmes a farkadba, T – válaszoltam, mire Josh és Olivia tekintete egyenesen rám szegeződött.

Joshua néhány másodpercig bámult rám, aztán leintett.

– Tényleg nagyobb ribanc vagy, mint a szerelem – vigyorgott, átnyújtotta a telefonját, és a fülembe súgta: – Totál rá vagy fixálva Thatchre. És ne hidd, hogy ezt egyhamar elfelejtem. Tartozol nekem, Phillips. Jössz eggyel.

Nevettem és megráztam a fejem.

– Nem, csak szeretek vele baszakodni. És mekkorával jövök?

– Szerzel nekem egy új pasit, akinek legalább egy huszonöt centis husáng bújik meg a nadrágjában.

– Huszonöt centi? – kerekedett el a szemem. – Kibírsz ennyit?

– Ó, igen. Elég jól megy a mélytorkozás – kacsintott Joshua. – És mellesleg, hazudtál. Igenis akarod azt a nagy rosszfiút a combjaid közé, édesem – tette hozzá suttogva, mielőtt a másik sátor felé indult volna, hogy rendbe szedje magát.

Átkapcsoltam a hívást a hangszóróról, és Thatcher mély hangja töltötte be a fülemet.

– Tudod, nem kell ilyen bonyolult csínyeket kitalálnod csak azért, hogy halld a hangomat, drágám. Az üzenetek, és most ez. Felesleges erőfeszítésnek tűnik, miközben bármikor fel is hívhatsz.

– Viszlát, Thatcher! – köszöntem elutasítóan és bosszúságot színlelve, noha minden voltam, csak bosszús nem. A fotónak és Thatch érces nevetésének köszönhetően túlságosan lefoglalt az a kép, ahogy hatalmas vonatával áthajt az alagutamon.

– Légy jó, Cassie!

– Mindig jó vagyok.

– Ezt nehezen hiszem el – nevetett. – Mondd meg Joshuának, hogy értékelem a hívását és az ajánlatot. És ha nem a puncik érdekelnének, elvittem volna egy finom vacsorára, néhány italra, aztán hozzám, hogy szétkeféljem az agyát.

– Olyan szép képet festesz ezzel. Biztos, hogy nem akarsz adni neki egy esélyt? Ki tudja? Talán megtetszik majd a nagy F.

– Gondolod? – ment bele a játékba, bár mindketten tudtuk, hogy amikor Thatcher Kelly dönget valamit, az nem lehet más, csak punci.

– Hagytam, hogy megcsókolj, szóval történtek már furcsább dolgok is.

A hangja esett néhány oktávot.

– Most viselsz melltartót?

– Mi köze van ennek bármihez is?

– Annak, hogy viselsz melltartót vagy nem, mindig van köze mindenhez. Szó szerint mindig fontos.

Megráztam a fejem, de közben a pólómra pillantottam.

– Ennek nem kellene meglepnie, de nem, nincs rajtam.

Ha volt valami, amit Thatcher Kelly szeretett, az a mellem volt. Mint aki rajongói klubot indított a mellkasomon lévő domborulatok miatt.

– Igen, most teljesen felállt, hogy elképzeltem ezt. Nyugodtan mondhatjuk, hogy állok, mint a cövek.

– Tedd el a farkad, Thatcher!

– Gyere, segíts nekem! – vágott vissza.

– Ez kedves ajánlat, de nem New Yorkban vagyok.

– Hol vagy?

– Key Westen.

– És mikor jössz haza?

– Még néhány napig nem – válaszoltam őszintén.

– Hívj fel, ha visszajöttél a városba.

– Ó, igen? És miért tennék ilyet?

– Mert nem bírod ki, hogy ne gondolj rám.

A sötétkék tenger felé bámultam. Nem tagadhattam, hogy ebben a kérdésben némileg igaza volt. Majdnem két hónappal ezelőtt istentelenül sok időt töltöttünk együtt Kline és Georgia macskájára vigyázva, miközben ők a nászútjukat töltötték Bora Borán, és dugtak, mint a nyulak.

A macskavigyázás macskakeresésbe csapott át, amikor Walter néhány napra eltűnt, és valahogy az akció alatt Thatcher Kelly a szívemhez nőtt. Azon kaptam magam, hogy időnként felhívtam vagy véletlenszerűen SMS-eket küldtem neki, csak hogy megkérdezzem, mi újság vele.

Ez az egész nagyon nem vallott rám, és kezdtem azon gondolkodni, hogy talán csak ki kell iktatnom őt a gondolataimból.

– Nem tudom – válaszoltam szkeptikusan. – Úgy értem, épp most láttam az új Superman-filmet, és rengeteg agytekervényt elhasználtam Henry Cavill-fantáziákra.

– Én benne vagyok a szerepjátékban, édesem. Még köpenyt is teszek a farkamra, ha erre vágysz.

Hát, ez aztán dögös kép volt.

– De hogy szopnálak le?

– Nem tennéd. Túlságosan el lennék foglalva azzal, hogy a számat a puncidra tapasztom. Az orális kényeztetésemet a második randinkra tartogatjuk.

Istenem, ő volt a dolgok tetézésének királya. Valószínűleg bosszantania kellett volna, de nem így történt. Túlságosan élveztem a vele való kötekedést.

– Már megint csajozós szövegek után gugliztál? – cukkoltam.

– A nagy farok nagy felelősséggel jár, édesem.

Elnevettem magam.

– Istenem, ez szörnyű.

– Bassza meg, ha tévedek, de tudom, azt akarod, hogy újra megcsókoljalak.

Igen, szóval csókolóztunk. Egyszer. Eléggé biztos voltam abban, hogy azért csinálta, hogy befogjam, de nem esett rosszul a dolog. Bár felbosszantott, amikor úgy tett, mintha az a csók csak játék lett volna. Normális esetben nem voltam túl érzékeny az ilyesmire, de teljesen beleéltem magam a pillanatba, amíg ki nem pukkasztotta a lufit. A szemétláda.

– Most leteszem.

– Jól van, jól van – nevetett. – Hívj, ha visszajöttél.

– Meglátom.

– Meglátod? – ismételte. – Hát, ez sokkal jobb, mint amikor legutóbb indítványoztam ugyanezt.

– Mit mondtam a múltkor? – húztam fel a szemöldököm.

– Hogy a farkamra csapsz.

– Ne aggódj, T! Megtalálom a módját, hogy mindkettő meglegyen.

Mély kuncogása volt az utolsó, amit hallottam, mielőtt letette a telefont.

Csak ekkor jöttem rá, hogy azt mondtam, találkozni akarok vele. Mert akárhogy is tervezem, a faszpofozás csak személyesen működik.

2. fejezet

Thatch

A szüleim házasságának negyven éve és saját életem harmincöt éves története vezetett vissza ide, a szülővárosomba, a New York állambeli Frogsneckbe. A szüleim megtestesítették mindazt, amit akartam egy házasságtól, az elköteleződéstől – az egymás iránti sokéves szeretetük megünneplése ma este igazán különleges élmény volt. Jó emberek, állapítottam meg, szeretik egymást, hűségesek és a végsőkig őszinték.

De utáltam itt lenni a szülővárosomban – a pillantások ereje, ahogy végigmértek engem és a szüleimet, ennyi év után sem halványult.

Tőled függ, hogy látod a dolgokat – erre az észlelés a legjobb példa. Sajnos az emberek néha nem az igazságot észlelik.

Tudtam, hogy a buli után nem kellett volna idejönnöm a helyi kocsmába. Emlékeznem kellett volna a múltra, és kocsmázás helyett a gyerekkori otthonom magányában kellett volna koccintanom a jövőre, de nem így tettem.

És most, amikor az ajtó kinyílt, és megjelent az egyik legrosszabb középiskolai emlékem, szembe kellett néznem a következményekkel.

– Hé, Ryan, látod, ki van itt? – kérdezte Johnny Townsend a barátjától, Ryan Fondlanttól.

Fiatalabb koromban annyira utáltam Johnnyt, hogy már a neve hallatán is felment a pulzusom. Valószínűleg ez volt az oka annak, hogy a BAD rögbicsapatban játszó John és én nem jöttünk ki jól egymással. A BAD-ban játszottunk hét közben Kline-nal és Wesszel, innen jött a nevetséges becenevünk, a Milliárdos rosszfiúk{2}. A csapatot találóan Wes étterme, a BAD szponzorálta, és róla is nevezték el. Ez egy kibaszottul szörnyű név volt egy étteremnek, de a pokolba is, Wes elég jó profitot termelt. Valószínűleg segített, hogy volt egy NFL-csapata, így bevonzotta a profi sportolók tömegeit.

John is benne volt a csapatunkban, és nem tagadhatom, hogy túl sok időt töltöttünk azzal, hogy egymást csesztettük. A francba. Valószínűleg a következő edzésen meg kellene próbálnom kevésbé pöcsnek lenni.

– Johnny… – próbált közbeszólni Ryan, de hiába.

Ryan mindig is az érzéketlen Johnny jószándékú csatlósa volt, és kurvára fájt, hogy ennyi év után ezek ketten még mindig itt tartanak. Egy dolog az, hogy a fiúk már csak fiúk, de egészen más, ha férfiak így viselkednek.

– Szinte nem hittem a szememnek. Egy olyan nagyágyú, mint Thatcher Kelly a Ragadós Uborkában? Ez elég furcsa – szólt oda Johnny, próbált felbosszantani. Túlsúlyos elsős korom óta piszkált, mikor még próbáltam valahogy túlélni a középiskolát. Soha nem voltam önbizalom-hiányos, de ő túlságosan is kész örömmel próbált azzá tenni. A kocka csak akkor fordult, amikor két év, plusz harminc centi és húsz kiló izom megtette a hatását.

– Nyugodj meg, John! Ülj le, és igyál valamit – javasolta Ryan, majd hozzám fordult. – Helló, Thatch! – üdvözölt grimaszolva, és letelepedett a mellettem lévő székre, elfoglalva a Johnny és köztem lévő helyet – okos lépés –, bár ez nem akadályozta meg Johnnyt abban, hogy belebámuljon az arcomba, miközben Ryan beszélt.

– Hogy vagy mostanában?

– Elég jól – válaszoltam Ryannek őszintén, de rövidre fogtam a dolgot, hogy ez a párbeszéd a lehető legfájdalommentesebb legyen. Húztam egyet az italomból. Általában nem voltam nagy rajongója a Coors sörnek, de úgy tűnt, ma este simán lecsúszik.

– Régen jártál már errefelé – folytatta Ryan.

– Így van.

– És ez így jó neked? – kérdezgetett tovább, mire Johnny gúnyosan felhorkant.

– Hát persze, hogy jó neki. Túlságosan menő egy ilyen helyhez.

Az állkapcsom remegett, de igyekeztem tudomást sem venni Johnnyról, és arra koncentráltam, hogy folytassam a beszélgetést Ryannel.

– Igen. Mindenkivel rendszeresen találkozom, akivel akarok. A szüleim feljönnek a városba, és Frankie is ott él – vontam meg a vállam.

– Frankie – morogta Johnny gúnyosan az orra alatt, és én először kezdtem kibaszottul ideges lenni az este során.

– Kurvára vigyázz magadra! – figyelmeztettem, és felpattantam a székemről. A fapadló csikorgására több körülöttünk ülő is felfigyelt.

Ryan azonnal közénk állt.

– Csak rossz estéje van, Thatch. Nemrég vált el, és a felesége ma megkapta a felügyeleti jogot – suttogta nekem.

Igyekeztem megnyugtatni a vadul dobogó szívemet, visszaültem a székemre, és intettem a csaposnak a számláért. Nyugodtan állíthatom, hogy kezdett kicsit stresszes lenni a kísérlet, hogy békében igyak egy sört.

– És hogy van Frankie mostanában? – folytatta Johnny kitartóan. Igyekeztem megszívlelni Ryan tanácsát, és tudomást sem venni Johnnyról – na meg próbáltam sürgetni a csapost is. Minél előbb eltűnök innen, annál jobb.

– Fogd be a pofád, haver – tanácsolta Ryan, ahogy föléjük tornyosultam. Sosem számítottam szelídnek, de most a szelídség tökéletes ellentéte voltam. Százkilencvenöt centimmel és száztíz kilómmal gyakorlatilag kétszer akkora voltam, mint ők.

– Frankie sem gyakran jár erre – folytatta Johnny. – De gondolom, én is így tennék a helyében. Egy kibaszott szemét disznó a saját szarában, aki annak a fickónak a nyakába kapaszkodik, aki megölte a kibaszott húgát csak hogy a rohadt üzletét felszínen tartsa…

Johnny felállt a székéről, miközben bennem gyűlt a feszültség, és megkerülte Ryant, hogy egyenesen az arcomba tolja a képét, nyálkás mosollyal az arcán. A mocskos hangja éles suttogássá halkult.

– Mondd, Thatch! Milyen érzés megúszni egy gyilkosságot?

Néztem, ahogy kifolyik egy csepp vér a felrepedt bütykeimből, és a betonpadlóra csöppen. Egyszer csak kiütöttem az öreg Johnnyt egy félszívvel bevitt ökölcsapással, és most itt voltam – egy két és félszer háromméteres, hideg betoncellában.

Ami a törvényt illeti, az egy darab ütés nem jelentett olyan nagy problémát, de a kocsmai verekedés annál inkább. Gondolom, egy ilyen csendes, régi városban mindennek volt szórakoztató értéke – még egy valószínűtlen és megalapozatlan verekedési lehetőségnek is.

– Kelly! – kiáltott Miller seriff, kizökkentve a földet bámulásból. – Egy telefonhívás!

Bólintottam egy udvarias „Igen, uram” kíséretében, felálltam a rendőrségi zárka padjáról, hogy kilépjek a cellából. Miller seriff végig engem bámult, miközben az egyik fiatal helyettese kinyitotta a tolóajtót. A szemében megvetés csillant, és én nem tudtam hibáztatni. Több mint elég gondot okoztam neki a Frogsneck elhagyása előtti években, és most, fél évtizeddel később az első éjszakán, hogy visszatértem, ismét zűrt kavartam.

De a seriff sok más korlátolttal szemben tisztelte a szüleimet, igyekeztem erre alapozni.

– Sajnálom ezt az egészet, seriff.

– Aha – heherészett. – Ebben biztos vagyok. Nem tudom elképzelni, hogy a drága öltöny kényelmes lenne a börtönben.

Ezt zsebre tettem, és megőriztem a nyugalmamat. A tekintete megváltozott, de az enyém nem. Talán némi mogorva tisztelet villant a szemében.

– Nem, uram. Csak sajnálom, hogy itt vagyok, és feltartom önt az éjszaka közepén. Nem számít, mit mondanak az emberek, harmincöt évesen meg kellene őriznem a hidegvéremet. Ezért kértem bocsánatot.

– Margo eléggé fájó pont lehet, gondolom – mormogta, így felfedve, hogy ismeri a valódi okot az események mögött, függetlenül attól, hogy nem is volt tanúja a történteknek. Ettől volt jó seriff.

A gimnáziumi barátnőm, Margaret – a többségnek csak Margo – egy velem töltött hétvégén halt meg. Egyedül én voltam a szemtanúja az egész szörnyűségnek. Őszintén szólva már túlléptem rajta. Nem a halálán, és nem azon, aminek a szemtanúja lettem, hanem az egész életet megváltoztató aspektusán. Nem cipeltem magammal minden cselekedetembe, és természetesen nem töltöttem az időmet azzal, hogy aggódtam olyasmiért, amiért tudtam, hogy nem én vagyok a felelős. A korlátolt embereknek nyilvánvalóan sokkal több idejük volt ilyeneken morfondírozni.

De az, hogy ilyen szörnyűséggel vádolnak, sosem válik rutinná. Még mindig nem találtam ki, hogyan akadályozzam meg, hogy elveszítsem tőle az önuralmamat. Ezért maradtam általában távol.

Utáltam, hogy évek óta az első hazalátogatásom ilyen kiszámíthatóan végződött.

– Igen, uram – válaszoltam őszintén.

– Telefonáljon – utasított, és a magányos telefonfülke felé mutatott.

Bassza meg. Nyugodtan kijelenthetem, hogy a technológia most nem segített rajtam. A szüleimen kívül senki másnak nem tudtam fejből a számát. Nos, egyet tudtam. Magamban nevettem egyet azon, miért is jegyeztem meg.

– Az utolsó négy számjegy pedig a Cass szó beütve – szólalt meg a fejemben egy késő esti telefonbeszélgetés emléke a becsípett Cassie Phillipsszel. – Milyen kibaszott jó már?

Kibaszottul nevetséges volt. De igen, nem történt meg.

– Seriff…

– Mi az? – csattant fel.

Nagyszerű. Megvolt a kölcsönös tisztelet pillanata, és most már el is rontottam az egészet. A kurva életbe.

– Megnézhetnék egy számot a telefonomban? Csak egyet tudok fejből… – kezdtem bele a hazugságba.

– Akkor használja azt, Kelly – szakított félbe a férfi.

Óvatosan próbáltam tovább érvelni.

– Sajnálom, uram, de ez a szám a szüleimé, és őszintén szólva inkább ülnék itt az örökkévalóságig, mint hogy tönkretegyem a negyvenedik házassági évfordulójukat.

– Rendben – egyezett bele, és én megkönnyebbülten felsóhajtottam.

De a fellélegzésem rövid életű volt.

– Akkor nincs telefon. Menjen vissza!

Baaaaaasszus. Az őrmester ismét kinyitotta az ajtót, és intett egyet befelé. Ahogy leültem a hideg padra, elkeseredetten a kemény falnak támasztottam a fejem.

Itt fogok megrohadni. Miller seriff azt akarja, hogy örökre itt maradjak. Remek munka, nagyszájú. Johnny vigyorogni kezdett rám a cella túloldaláról, amíg észre nem vette, hogy nincs közöttünk rács.

– Townsend! – kiáltott Miller seriff. – Felállni! Telefonáljon!

Johnny feltápászkodott a padról, és kiment, szó nélkül a telefonhoz lépve. Öt perccel ezelőtt még azt mondtam volna, hogy én vagyok az okosabb kettőnk közül, de most már nem voltam olyan biztos benne.

Lehunytam a szemem, és megpróbáltam elaludni vagy boldogságba merülni, amelyik hamarabb sikerül. Azt hittem, hogy egy zöld szemű lányra fogok gondolni a múltamból, aki ma este annyi bánatot okozott nekem, de a szem, amely megjelent gondolataimban, jóval odébb volt a színkörön, vagy kilencven foknyit az óramutató járásával ellentétes irányba. Világoskék és vad – egy egész hónapig nem láttam őket sehol máshol, csak a fantáziámban. Fantáziálgatás azonban történt, dögivel.

Ó, bassza meg! A börtön nem megfelelő hely a fantáziálgatáshoz.

Mély lélegzetet vettem, egyik gondolat a másikba csapott át, és nyugtalan álomba zuhantam.

– Kelly! – Miller seriff kiáltása ébresztett a szundikálásból. Megráztam a fejem, hogy eloszoljon az álmom, és körülnéztem az egyébként üres cellában. Amikor a tekintetem a seriffen landolt, az arckifejezése szórakozott volt, és két húsos ujjával maga felé intett.

Amikor megálltam előtte, kinyitotta az ajtót, és intett, hogy menjek ki a telefonhoz.

– Remélhetőleg a szundikálás segített visszaemlékezni a telefonszámokra. Egy perce van a gondolkodásra, és három a hívásra. Azt javaslom, hogy mind a négyet használja ki a lehető legjobban.

A francba!

Még mindig kába voltam az alvástól és a frusztrációtól, de nem vesztegettem az időt, kiléptem a cellából, és egyenesen a telefonhoz mentem. Ha most nem csinálom meg, úgy éreztem, nem kapok harmadik esélyt. Úgy értem, az elmém gyakorlatias oldala tudta, hogy nem tarthat ott örökké csak azért, mert nem tudom senkinek a telefonszámát, de a pokoli éjszaka után mégis így éreztem. Próbáltam használni az agyamat, próbáltam elég férfias lenni ahhoz, hogy felhívjam a szüleimet, de az erőfeszítés eredménytelen volt. Minden perc, amit azzal töltöttem, hogy elkerüljem ezt a hívást, nem volt más, mint a kijutás késleltetése, és aznap volt az utolsó szabadnapom, amelyet a húgyszagú vakációmon tölthettem.

3. fejezet

Cassie

Éles csipogást hallottam a távolból. Átfordultam, és szúrósan ránéztem az éjjeliszekrényemen álló órára. A pirosan világító számok elárulták, hogy fél három van.

Hajnali fél három.

– A kurva életbe – motyogtam a szoba ürességébe, és visszahúztam a fejemre a paplant, egyfajta barlangot képezve vele.

De a telefon tovább csörgött és rezgett az éjjeliszekrényen, szinte kigúnyolva alváshiányos agyamat. Szerettem aludni. Sőt, imádtam. Míg a legtöbb nő arról álmodozott, hogy Henry Cavill az öntudatlanságig szeretkezik velük, miközben Superman-köpenye az arcukat csapkodja, az én álmomban felváltva szerepelt Henry Cavill, Channing Tatum és az ágyam. És nem az említett férfiak jelentek meg gyakrabban.

Csak feltételeztem, hogy akárki is hívott, elvesztette valamelyik végtagját, vagy szó szerint lángok nyaldossák, mert aki ismert engem, az tudta, hogy nem lehet zavarni alvás közben.

Mikor már csak két másodpercre voltam attól, hogy teljes hisztériás rohamot kapjak, lekaptam magamról a takarót, és még mindig csukott szemmel, tapogatózva – miközben mindenféle tárgyat löktem a padlóra – felkaptam a telefonomat, a fülemhez emeltem, és bemondtam a legvalószínűbb tippemet.

– Georgia, istenemre esküszöm, ha tényleg te vagy az, úgy szétrúgom a férjed hatalmas farkát, hogy nem fog tudni éjszakánként megdöngetni.

Kuncogás töltötte be a kagylót, de nem női hangot hallottam. Inkább mély volt, érdes, és száz százalék, hogy férfitól származott.

Amikor a nevetést nem követte beszéd, felsóhajtottam, és visszahúztam a fejemre a takarót.

– Komolyan, haver. Ha nem mondod el, ki a fasz vagy, és miért hívsz, akkor komoly problémáink lesznek.

– Miféle problémáink? – kérdezte az ismeretlen, aki nyilvánvalóan jól szórakozott.

– A lábam a seggeden landol, meg ilyesmi – vágtam vissza.

Az illető ismét felkuncogott.

– Lehet, hogy benne vagyok az ilyen játékokban.

– Rendben, te pszichopata – válaszoltam ingerülten. – Nem érdekel, hogy milyen perverz szarságokra gerjedsz. Felőlem aztán krémsajttal bekent farokkal is recskázhatsz, én leszarom. Ami viszont érdekel, az az, hogy felébresztettél hajnali kettőkor.

– Cassie – szólalt meg a férfi, és továbbra is úgy tűnt, dühítően élvezi, hogy elrontotta az éjszakámat. – Thatch vagyok.

– Thatch? Nem ismerek semmiféle Thatchet – hazudtam. Tudtam, hogy ő az, sőt, már azelőtt tudtam, mielőtt kimondta volna. Ez a hang már egy ideje ott motoszkált a fejemben. Kibaszott Thatcher Kelly. Belopta magát a gondolataimba, és olyan sokáig ott ragadt, mint egy igazi parazita.

Remélhetőleg hagy tovább aludni, ha csak értetlenkedek.

A válaszomon megint felnevetett.

– Ő az a fickó, akire az elmúlt hónapban maszturbáltál azzal a tökéletes punciddal. Nem emlékszel? Voltunk együtt egy esküvőn. Segítettem megtalálni neked Waltert, miután elveszítetted. Még fel is hívtál Key Westről, annyira hiányoztam neked.

– Ebből semmi sem rémlik.

És nem én veszítettem el azt az átkozott macskát. Hanem ő.

– Még azt is megengedtem, hogy megfogd a farkamat. Amit egyébként kurvára imádtál.

– Kurvára nem élveztem, hogy megfogtam a farkadat – vágtam vissza. – Nem igazán volt emlékezetes, ha már a valódi részleteknél tartunk.

– Milyen nagy?

Nagyon közel voltam ahhoz, hogy válaszoljak.

– Miért kérdezősködsz ennyit?

Megint felkacagott.

Na igen, a vidám szuperhős becenév valóban illik rá, nem igaz?

De komolyan, ha még egyszer ki merészel nevetni, a hétfő reggeli tennivalóim közé felírom a „Megölni Thatchet” pontot.

– Miért hívsz? Nem várhatott volna addig, amíg – tudom is én – felkel a nap, és már nem alszom?

– Bocsánat – felelte, megköszörülve a torkát. A légzése tompa volt, mintha beszéd közben mozogna. – De ez nem várhatott. Kicsit szorult helyzetben vagyok, és nagyon jól jönne a segítséged.

– Az én segítségem? – kérdeztem, felülve az ágyban. – Éppen most?

– Igen. – Folytatni akarta, de félbeszakadt a mondandója, amikor valaki a háttérből azt kiáltotta, „Letelt a három perced, Kelly!”

Azonnal összehúztam a szemöldökömet.

– Hol vagy? – kérdeztem gyanakodva. – És ki kiabált az előbb?

– Ó, az csak Miller seriff volt – válaszolta, mint aki csak cseveg éppen. Szinte el tudtam képzelni, ahogy megvonja a vállát.

– Miller seriff? – ismételtem meg a szavait, mivel már igencsak kezdtem felfogni, ez a beszélgetés hova vezet. Úgy értem, félig-meddig még mindig aludtam, de nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy kikövetkeztessem a részleteket. – Mondd, hogy nem onnan hívsz, ahonnan gondolom.

– Nos, igen, ami azt illeti… – a hangja bizonytalanul elhalkult. – Jártál már valaha az állam északi részén?

– A kurva életbe, Thatch – motyogtam, és álmosan, ingerülten dörzsöltem a szememet.

– Figyelj, Cass, tudom, hogy púp vagyok a hátadon.

– Az biztos, hogy ezután rohadtul púpos leszel – morogtam álmossággal vegyes elkeseredéssel.

Thatch rendületlenül folytatta.

– De ma este úgymond letartóztattak, és reméltem, hogy leszel olyan kedves, és eljössz letenni az óvadékot értem – fejezte be a mondandóját, amikor egy robotszerű hang figyelmeztette, hogy a hívására szánt idő hamarosan lejár.

– Úgymond letartóztattak? – ismételtem megint. – Úgy hangzik, mintha rohadtul letartóztattak volna, te seggarc.

– Szóval megteszed? – kérdezte reménykedve.

– És mi a helyzet Kline-nal? Vagy Wesszel? Vagy egy kibaszott családtaggal? Hogyhogy én lettem, akit rohadtul felhívsz?

– Kezdem azt gondolni, hogy a kibaszott a kedvenc szavad.

– Mi?

Ez mégis miről hadovál?

Megint felnevetett, és én legszívesebben belenyúltam volna a telefonba, hogy a vonalon át megfojtsam.

Beírhatjuk az időhöz a 2 óra 35 percet.
A „megölni Thatchet” most már tényleg a hétfői teendőim listájának első helyén áll.

– Sokszor használod. Mindenféle változatban.

– És? – csattantam fel, amikor befejezte az okfejtését.

– Kibaszottul tetszik, édesem. – Szinte hallottam a mosolyt a hangjában.

– Te most éppen kikezdesz velem? Ugyanabban a beszélgetésben, amelyben megkérsz, hogy tegyem le az óvadékot érted a börtönben?

– Az attól függ.

Sóhajtottam, és a fejemet az ágy fejtámlájának támasztottam.

– Mitől?

– Ha igent mondok, leteszed a telefont?

– Amióta csak felvettem, folyamatosan körülbelül négy másodperc választ el attól, hogy letegyem.

– Thatcher! – Egy hangos, dübörgő hang szólalt meg a háttérben. Csak feltételezhettem, hogy Miller seriff az. Ez volt a legfurcsább szombat éjjeli telefonhívásom. És ez sokat jelent, ha az én számból hangzik el.

– Szóval… gondolod, hogy tudsz nekem segíteni?

– Az adósom leszel, nem is kicsit.

– Amit csak akarsz, édesem.

– Hol vagy? – kihangosítottam a telefont, és megnyitottam a Google Térképet, hogy beüssem az elítélt tartózkodási helyét a navigációba.

– Északon, egy Frogsneck nevű kisvárosban – válaszolta, és megadta a pontos címet. Még azt is felajánlotta, hogy menjek a Range Roverével. Csak annyit kellett volna tennem, hogy elmegyek érte a lakásához.

– Ó, az isten szerelmére! – motyogtam, mikor láttam, hogy kilencven perc az út. – Készülj fel, faszfej, mert kurvára kreatív leszek azzal kapcsolatban, hogyan fizettessem vissza veled ezt a szívességet.

Nevetést vártam, de amikor a telefonra néztem, a hívás már megszakadt. Az éjjeliszekrényre dobtam a mobilt, és kipattantam az ágyból.

– Micsoda barom – dörmögtem magamban, miközben a szekrényben turkáltam, hogy találjak valami félig-meddig tisztességes és kényelmes ruhát az útra.

Úgy döntöttem, hogy lapos talpú cipőt, jóganadrágot és egy pólót veszek fel, amin az állt, hogy „Csak borozni akarok és őt simogatni”, alul pedig egy macska képe volt látható. Igaz, nem volt macskám, de puncim igen, és imádtam maszturbálni, szóval a póló nem hazudott.

Sötét fürtjeimet laza kontyba fogtam, és ezzel be is fejeztem a szépítkezést. Nem voltam hajlandó időt és energiát pazarolni a sminkelésre, mert az a tökfej nem érdemelte meg, hogy kirittyentsem magam, miután az éjszaka közepén felébresztett.

Ahogy a konyhába értem és felkaptam a táskámat, úgy döntöttem, hogy nem akarok a saját kocsijával érte menni. Kizárt, az túl nagylelkű lenne részemről.

Majdnem felhívtam Georgiát, hogy megkérdezzem, Kline kölcsönadná-e a Ford Focust, melyet a felesége választott ki számára, de megállított a gondolat, hogy Thatch a legjobb barátja helyett engem hívott. Furcsa, az biztos, de valami azt súgta, hogy ennek van valami oka. Bármi is volt az, addig nem akartam ellocsogni a dolgot senkinek, amíg Thatch fel nem hatalmaz rá.

Így csak egy lehetőségem maradt. Zipcar.

Én nem voltam tag, de Tony, a szemközti szomszédom igen, aki tartozott nekem egy hatalmas szívességgel, mert elvállaltam, hogy szexi fotókat készítsek az ötödik évfordulójukra a barátnőjével, Francescával.

Nem volt titok, hogy elég sikeres fotós karriert futottam be, és mivel általában nyitottan álltam hozzá minden szexuális és perverz dologhoz, nem az akkori volt az első alkalom, hogy valaki megkért, fotózzam le őket meztelenül. Ha őszinte akarok lenni, a karrierem során sokszor előfordult velem, hogy félmeztelen férfiakról készítettem képeket. Ezt határozottan a szakmám előnyének tekintettem, és sok fantasztikus férfit ismertem meg ezáltal.

De a hatalmas szívesség nem a fotózás operatív részéről szólt.

Inkább arról, hogy nem tájékoztatott előre, hogy nyíltan enyelegni fognak a barátnőjével. Képzeld el, hogy végignézed egy pár nyalakodását és csókolózását. Mondanom sem kell, hogy végig, azaz hatvan percig kellett bámulnom a merevedését. És mivel még nem fejeztem be a fotók végleges utószerkesztését, tudtam, hogy jó eséllyel kölcsönkérhetem Tony Zipcar-kártyáját.

Egy gyors telefonhívás után már ott álltam a szomszéd ajtó előtt, és elfogott a déjà vu érzése. Francescának szó szerint kint volt a melle, és csak egy alsónadrág fedte gömbölyded testét. Tony mögötte állt, és álmosan tapogatta barátnője fenekét.

Ha nem tudtam volna, hogy otthon vagyok, a társasházban, azt hittem volna, hogy egy szoftpornó forgatására tévedtem be. Mivel nem akartam a felszopójuk lenni, elfogadtam Francesca Zipcar-kártyáját, és szívből bocsánatot kértem, amiért az éjszaka közepén felébresztettem őket. Közben igyekeztem határozottan a tudtukra adni, mennyire sietek.

Mert siettem is. El kellett tűnnöm az ajtóból, mielőtt Tony elkezdte volna simogatni az ágaskodó dorongját.

– Semmiség, csajszi. Én csak örülök, hogy segíthettünk – nyugtatott meg Francesca, majd visszamentek a lakásukba, hogy alighanem addig boldogítsák egymást, amíg valaki el nem ájul, vagy dermedtté zsibbad.

Miután kiértem az utcára, fogtam egy taxit, és megkértem a sofőrt, hogy vegye célba a legközelebbi Zipcar autót, amely körülbelül húszsaroknyira állt a lakásomtól. Olyan késő volt, hogy tíz perc alatt oda is értünk, már ugrottam is ki az autóból, miután borravalót adtam a sofőrnek.

Normális esetben odasétáltam volna, de úgy gondoltam, hogy ez az egész ügy Thatch óvadékjával nem tűr halasztást. És hacsak nem az a cél, hogy kiraboljanak, nőknek amúgy sem tanácsos egyedül sétálgatniuk a városban az utolsó kör után.

A Zipcart elég egyszerűen lehetett használni. Aki rendelkezett tagsággal, elmehetett egy Zipcar-felvevőpontra, és egy egyszerű mozdulattal, az általa kiválasztott jármű szélvédőjén lehúzta a kártyáját, és már mehetett is.

Körbepillantottam a parkolóban, felmérve a lehetőségeimet.

Jeep Cherokee… Nem, túl nagy.

Chevy Malibu… Eh. Nem szeretem a zöldet.

Élénkvörös szín csillant meg a holdfényben, pont úgy, ahogy az én szemem is felcsillant, amikor megláttam az utolsó lehetőséget.

– Ó, igen! Ez az – motyogtam magamban győzelemittasan.

Perceken belül már Frogsneck felé hajtottam, egy Texas méretű vigyorral az arcomon.

Igen, legközelebb kétszer is meggondolja, ha úgy érezné, jó ötlet az éjszaka közepén felébreszteni, hogy kihozzam a börtönből.

{1} Yolo: „You only live once”, vagyis „Csak egyszer élünk”.

{2} Angolul: Billionaire BAD Boys.