A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Roger Scruton: Against the Tide: The best of Roger Scruton’s columns, commentaries and criticism

© Roger Scruton, 2022

Magyar kiadás:

Roger Scruton: Árral szemben. Publicisztikák, kritikák, naplójegyzetek

© MCC Press Kft., 2024

© Bánki Veronika, 2024

This translation of Against the Tide: The best of Roger Scruton’s columns, commentaries and criticism is published by MCC Press Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Fordította: Bánki Veronika

Lektorálta: Egedy Gergely

A fordítást az eredeti szöveggel összevetette: Kurdi Mária

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és eszközzel, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve bármilyen internetes közlést, fénymásolást vagy az információrögzítés bármely formáját.

ISBN 978-963-644-111-1 (print)

ISBN 978-963-644-114-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft. | Apriori Cultura Nonprofit Zrt.

Felelős vezető: Novák Tamás | Pesti Ivett

Felelős szerkesztő: Mariska Borbála

Szerkesztő: Laik Eszter

Korrektúra: Luca Anna

Layout: Náday-Vadász Dóra

Borítóterv: Cziráki Maja

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Előszó

1 – Ki vagyok én?

2 – Kik vagyunk?

3 – Miért sohasem jobb a bal?

4 – A végtelenség sejtése

5 – A műveltség vége

6 – Csalárd filozófia

7 – A Nyugat és a többiek

8 – Kulturális korrupció

9 – Állatjogok, szószéki politizálás és szex

10 – Annus horribilis és utolsó szavak

Név- és tárgymutató

Előszó – A munka, amelyet elvégezni kötelesség

2019 decemberében Sir Roger Scruton mesés Sunday Hill farmján[1] – utolsó beszélgetésünk alkalmával – megvitattuk számos jövőbeli munka lehetőségét. Terveztük, hogy folytatjuk a Conversations with Roger Scruton (Beszélgetések Roger Scrutonnal) című könyvet, amely 2016-ban jelent meg a Bloomsburynél, szerettünk volna még egy sor online interjút készíteni Scruton YouTube-csatornája számára, és szó esett köztünk konferenciákról és szemináriumokról is. Legfőképpen azonban Roger munkájának egy nagyon jelentős szegmensével foglalkoztunk, jelesül újságírói tevékenységével.

Jómagam nem sokkal korábban hagytam abba – tíz év után – az Irish Daily Mailnél a munkát. Amikor megjegyeztem, micsoda megkönnyebbülés ez számomra, és hogy mostantól minden energiámat ismét filozófiai és spirituális témáknak szentelhetem, Roger ezt válaszolta: „Ez biztosan így van. De az elénk tolakodó témákról írni olyan munka, amelyet elvégezni kötelességünk.”

Még jóval azelőtt, hogy Scruton 1974-ben megjelentette volna első könyvét, a The Spectator című hetilapnak volt szemleírója és kritikusa. A lap egyik, 1971-es számában jelent meg a Michel Foucault francia filozófusról szóló jegyzete, amelyet ebbe a kötetbe is beválogattunk. Scruton voltaképpen akkor vált a nemzeti közbeszéd központi alakjává, amikor 1983-tól Charles Douglas-Home foglalta el a The Times szerkesztői posztját, és felkérte őt, legyen az újság állandó szerzője. A négyéves időszak alatt írt cikkeivel kiérdemelte a „korunk egyik legnagyobb vitázója” címet.

Amikor erről ő maga beszélt, megjegyezte, hogy bár a cikkek „megbotránkoztatták az értelmiségieket”, ugyanakkor „megnyugvást kínáltak azoknak, akik a régimódi álláspontot képviselték”. Írásai „őszintén hangot adtak a nem divatos előítéleteknek, amelyek szellemi táplálékul szolgáltak azoknak, akik egyetértettek velük, és azoknak is, akik nem”.

1986-ban megszűnt megbízatása a The Timesnál. Addigra tapasztalt íróvá vált, aki hozzáértéssel, intelligenciával és szellemesen dolgozott fel minden témát. Ettől kezdve haláláig ritkán maradt ki a közbeszédből – ez a könyv is tanúsítja, mennyire tisztelték mint újságírót. Véleménycikkei ott szerepeltek a legfontosabb brit és amerikai lapokban, s ez azért történhetett így, mert – ahogy ő fogalmazott – a publicisztikának „nem az a dolga, hogy vitába bocsátkozzon vagy elveket hirdessen, hanem hogy a lehető legtömörebben mutasson be egy határozott nézőpontot”. S mivel ő erre szinte minden témában képes volt, a szerkesztők hozzá fordultak, ha „nem divatos véleményt” kellett kifejteni. Szilárd meggyőződése szerint: „Attól, hogy egy vélemény nem divatos, még lehet igaz.”

Utolsó találkozásunkkor rám bízta irodalmi ügyeit, és elpanaszolta, hogy korai cikkei nem elérhetők. E kötet ezt igyekszik helyrehozni: számos cikket közöl a The Timesból, és végigkíséri Scruton újságírói pályafutását a kezdetektől a végéig. Mivel sokat írt sokféle témában, nehéz volt eldönteni, mit válogassak be a kötetbe, és mit ne. A végeredményt tekintve úgy érzem, a könyv tiszteletben tartja Roger óhaját, és összegyűjti újságírói működésének lenyomatait az utókor számára. Bízom abban, hogy a válogatás meggyőzi az olvasót, milyen erőteljes író és tárcaíró volt Roger Scruton, aki sok kritikát kiváltó világnézete ellenére mégis olyan bölcsen fogalmazott, hogy gyakran ellenfelei is dicsérték.

Tizenhat éves korában Scruton azon töprengett, merre induljon az életben. Végül ezt a válasz adta megának: „Írónak kell lennem. Ez az én utam.” Sohasem gondolt arra, hogy tudós legyen, még kevésbé arra, hogy filozófus. Elhivatottsága versek, esszék, regények, újságcikkek és kritikák írására ösztönözte. Naponta minimum ötszáz szót írt, s ez jól mutatja, milyen kimeríthetetlen ambíció élt benne nem pusztán arra, hogy író, hanem hogy nagy író legyen.

És nemcsak író volt, hanem zeneszerző, kritikus, filozófus, továbbá, ahogy már említettem, első osztályú publicista. De, mint bármely más alkotása, újságírói tevékenysége is irodalmi pontosságú mestermunkát eredményezett. Nézzék meg csak ezeket a sorokat egyik 1984-es cikkéből, amelyet a The Timesnak írt.

Ki emlékszik Iránra? Ki emlékszik arra, hogy a nyugati újságírás és az értelmiségiek szégyenteljes pánikja okozta az iráni forradalmat? Ki emlékszik arra a hisztérikus propagandakampányra, amelyet a sah ellen indítottak? A mocskos újságcikkekre a korrupcióról, a rendőri elnyomásról, a palota dekadenciájáról, az alkotmányos válságról? Ki emlékszik a sok ezer iráni diákra, akik a nyugati egyetemeken szívták lelkesen magukba a divatos marxista ostobaságokat, amelyekkel a radikálisok látták el őket a karosszékeikből? Aztán egy nap ez az egész elvezetett a felkeléshez és a hazugságokhoz, amelyek megágyaztak a sah bukásának.

Ez a fajta nyelvezet nem csupán a tények bemutatását szolgálta nála, hanem hogy feszültséget generáljon, hogy nyugtalanságot és felháborodást keltsen az olvasóban. Minden szót gondosan megválogatott, hogy azok átjussanak ellenségei védelmi vonalán, s hogy felkeltsék mindazok jogos haragját, akik az igazságra vágynak az ideológia meséin túl. Ez az írás egyszerre csábító, provokatív és nagyszerű, műfajában a lehető legjobb.

„Írónak kell lennem. Ez az én utam.” Roger Scruton, a tudós, Hegelhez hasonlóan megértette, hogy az írás mint intellektuális tevékenység végső soron spirituális vállalkozás a művészet, a zene, a vallás, a politika és a filozófia egységbe foglalására. Scruton ezt láthatóan könnyedén valósította meg, de fáradhatatlanul dolgozott, hogy tökéletes legyen minden leírt mondata. A beszélgetéseinket tartalmazó könyvünkben vallja: „ez is mesterség a javából”. Hasonlóan minden más, általa képviselt igazsághoz, ehhez sem lett hűtlen. Remélem, hogy ez a kötet, amely bemutatja őt mint írót, tudóst, újságírót, helyet biztosít Scrutonnak az olyan gondolkodók között, mint Bertrand Russell vagy George Orwell. Sohasem hajlott a könnyű megoldások felé, amikor bátorságra volt szükség népszerűtlen ügyeket védeni.

Befejezésképpen szeretnék köszönetet mondani Sophie Scrutonnak, aki társam Sir Roger Scruton irodalmi hagyatékának kezelésében, azért a támogatásért, amelyet ehhez a projekthez nyújtott, nem kevésbé pedig bátorításáért, tanácsaiért és kitartó barátságáért. Nagy hálával tartozom Robin Bayerd Schmidt barátomnak és szerkesztőmnek, aki rendületlenül támogatott, és bölcsességének hála, sokkal jobb lett a könyv, mint amilyennek eredetileg indult. Végül köszönetet mondok idősebb fiamnak, Davidnek, akinek szerkesztői segítsége felbecsülhetetlen értékű számomra.

Mark Dooley

Dublin, 2021. július

1.

Ki vagyok én?

Életem a kitaszítottságban

(The Spectator, 2002)

Immár húsz éve, hogy a Salisbury Csoport (régi vágású konzervatívok kis társasága, informális elnöke Salisbury őrgrófja, akit őse, a nagy miniszterelnök[2] politikai víziója inspirál) megbízott a feladattal, hogy alapítsak egy folyóiratot, és vállaljam el a szerkesztését. E célra ötezer fontot gyűjtöttek össze. Éppen akkor publikáltam A konzervativizmus jelentése[3] című könyvemet, a konzervatív értékek egyfajta hegeli apológiáját a szabadpiac híveinek árulásával szemben. Az én anakronizmusom hitelessége tehát majdnem annyit ért, mint a harmadik őrgrófé, és vigasztalt a tény, hogy bár ő maga szemben állt a kor szellemével, húsz éven át többnyire mégis meghatározta azt.

Az első nehézség a folyóirat-alapítást illetően az volt, hogy olyan embereket kellett találni, akik hajlandók voltak egy kifejezetten konzervatív lapban publikálni. A tudományos világban akadtak barátaim, akik magánemberként megvallották ugyan konzervatív szimpátiájukat, ám messzemenően tudatában voltak a „színvallással” járó kockázatnak. Láthatták, engem hogy meghurcoltak A konzervativizmus jelentése című könyvemért, és néhányan a sikeres tudományos előmenetelükre való tekintettel nem kockáztathattak meg hasonló bánásmódot.

A második nehézség az olvasótábor kialakítása volt. Az összegyűjtött pénz három szám nyomdaköltségét fedezte, ezt követően a The Salisbury Review-nak önfenntartónak kellett lennie, amihez legalább hatszáz előfizető szükségeltetett. Bíztam benne, hogy Nagy-Britanniában csak akad legalább hatszáz konzervatív értelmiségi, s hogy a legtöbbjük örvendeni fog egy folyóiratnak, amely veszélybe jutott világszemléletük jegyében születik, és ír róla, valamint vizsgálja, kutatja azt. A probléma az volt, hogyan találjuk meg ezeket az értelmiségieket.

A harmadik nehézséget maga a konzervativizmus jelentette. Maurice Cowling, a Salisbury Csoport ironikus szellemiségű tagja gyakran mondogatta, hogy áltatom magam, ha azt gondolom, hogy a konzervatív politika kaphat olyan filozófiai támogatást, amely egy szintre emelheti a szocializmussal, a liberalizmussal, a nacionalizmussal és minden más irányzattal, ami nem a konzervativizmus. Maurice azt vallotta: a konzervativizmus politikai gyakorlat, a pragmatikus döntéshozatal hosszú hagyományának az öröksége és az emberi ostobaság magas szintű megvetése. A kísérlet, hogy begyömöszöljük valamiféle filozófiába, olyasfajta fura projekt lenne, amelyre talán az amerikaiak tudnának vállalkozni. Éppen ez volt a fő oka annak, hogy nem tanítottam, és nem is éltem Amerikában.

Egyik első szerzőnkként Ray Honeyfordot üdvözölhettük, a bradfordi igazgatót, aki iskoláink integrációs politikájáért mint az etnikai konfliktusok elkerülésének egyetlen lehetséges módjáért emelte fel a szavát. Honeyfordot rasszistának bélyegezték, kegyetlenül kipellengérezték (többek között néhányan a Bradfordi Egyetemen tanító kollégáim közül is), és végül elbocsátották olyasmi miatt, amiről ma már mindenki tudja, hogy így van. Amikor megpróbáltam védeni, rengeteg rágalmazó írás született ellenem és a Review ellen. Más szerzőinket is üldözni kezdték (és el is bocsátották munkahelyükről), mert Ray védelmére keltek. Ez az epizód volt az első nagy sikerünk: elértük a szükséges hatszázas előfizetői számot.

1985-ben következett az újabb siker, amikor a Brit Tudományfejlesztési Társaság[4] éves kongresszusán a szociológusok kirakatperbe fogták a Review-t, és két „vádpontban” is bűnösnek találták: „tudományos fajgyűlöletben” és intellektuális inkompetenciában. Ezek után a tudományos világ kivetette magából a folyóiratot és a szerzőit. Hamarosan megtapasztaltam, mindez hogyan hat saját pályámra. Miután felkértek, hogy tartsak előadást a Glasgow-i Egyetemen a Filozófiai Társaságban, odaérkezve azzal szembesültem, hogy a filozófiai tanszék hivatalos bojkottot hirdetett az előadásom ellen, s ezt tudatta a tágabb világgal is. Egy ideig sétáltam a campuson, és néztem az apparatcsikok ötletszerű menetét, akik díszdoktorrá avatták Robert Mugabét[5]. Flint Schier, egy „másként gondolkodó” kolléga sietett a megmentésemre, és elintézte, hogy az előadást „nem hivatalos szemináriumként” megtarthassam.

Megszoktam az ilyesmit Csehszlovákiában, és idővel Angliában is hozzászoktam. Mindent összevetve a kommunista titkosrendőrség jobban bánt az emberrel, mint a Szocialista Munkáspárt[6]: egy kis durvaság, esetleg elzárás egy éjszakára, de a kárpótlást jelentő intellektuális viták olyan színvonalon mozogtak, amelyekre vidéki egyetemeinken esély sincs. Miután ijesztő tapasztalatot szereztem a yorki egyetemen a tolerancia témájában tartott előadásom alkalmával, majd a The Observerben megrágalmaztak, egyetemi tanári pozícióm tarthatatlanná vált. Úgy döntöttem, feladom a Nagy-Britanniában
folytatott tudományos karrieremet. A The Observer volt olyan kedves – igaz, bírói utasításra –, hogy fizetett korai visszavonulásom fejében.

Csehszlovákiát újabb sikerként élhettük meg. 1986-ban meglepetésemre Prágában forgalomba került a The Salisbury Review szamizdatváltozata. Addigra engem már kitiltottak Csehszlovákiából, és Lengyelországban is rendszerint követtek. Nagy-Britanniában sem álltak sokkal jobban a dolgok, a Review akár szamizdatkiadvány is lehetett volna, olyan gyűlölettel viseltettek azokkal szemben, akik a folyóiratnak dolgoztak. Így annak híre, hogy a Review a „létező szocializmusban” akkora megbecsülésben részesült, mint tudomásom szerint egyetlen más nyugati periodika sem, rendkívül hízelgően hangzott. Szamizdatírásaikból az ottaniak kicsempésztek hozzánk, Angliába példányokat; a hártyavékonyságú oldalak – tízes kötegekből az utolsó indigós példányok – a világosság jegyében fogant kéziratok szellemi minőségét hordozták. Az írott szóba vetett hitről tanúskodtak, ami mögött önfeláldozó munka állt.

1987-ben a prágai Rendőrmúzeumban – ez egy propagandaintézmény volt, ahova tanáraik elvitték a szótlan sort alkotó „ifjú pionírokat” – új kiállítást szenteltek a „nem hivatalos titkos ügynököknek”. A központi darabot egy nyugati módon öltözött fiatalember bábuja képezte, kémfényképezőgéppel és látcsővel ellátva. Nyitott táskájából Platón és Arisztotelész művei mellett előbukkantak a The Salisbury Review példányai. Valamivel később Szlovákiában letartóztatták az egyik rendszeresen publikáló szerzőnket, Ján Čarnogurskýt[7]. A vád államellenes felforgató tevékenység és együttműködés idegen hatalmakkal volt. Megemlítették a Review-t is mint döntő bizonyítékot. Azt hiszem, ez volt a legnagyobb diadalunk; először történt, hogy valaki, aki befolyással bírt, azonos státuszúnak ismert el bennünket. Sajnos azonban perre sohasem került sor, a kommunisták kiestek a hatalomból, és Čarnogurský jó úton haladt afelé, hogy Szlovákia miniszterelnöke legyen.

A brit értelmiségi elitet nemcsak a fajjal és a nemzeti azonosságtudattal foglalkozó témák provokálták. A The Salisbury Review harcosan – és véleményem szerint okosan – kommunistaellenes volt. Kiállt a CND[8] és a Békemozgalom ellen, felhívta a figyelmet az észak-afrikai és a közel-keleti keresztények szenvedéseire, cikkekben támadta a külföldi segítséget, továbbá kifejezetten bírálta a feminizmust, a modernizmust, a posztmodernizmust és a dekonstrukciót. Mindenekfelett pedig ellenezte az egyenlőséget, védte az elért eredményeket a középszerűséggel szemben, az erényt a bűnnel szemben. Bár ma már széles körben elfogadottak ezek a nézetek, a mi szerencsénk az volt, hogy akkor foglalkoztunk velük, amikor még aktívan cenzúrázta őket valamelyik kenetteljes anticsoport. Így maradtunk életben. A konzervatívok egymás után színt vallottak, és csatlakoztak hozzánk, felismerve: érdemes feláldozni az esélyt, hogy a Brit Akadémia tagjává, rektorrá vagy professor emeritusszá váljanak, azért a puszta megkönnyebbülésért, amit az igazság kimondása hoz magával. Törekvéseink, hogy megoldjuk a lap finanszírozását, csaknem teljesen kudarcot vallottak, de hála Merrie Cave menedzser-szerkesztőnk lelkes munkájának – akinek az otthona egy szamizdatkiadóvá avanzsált –, sohasem adósodtunk el. Ráadásul olyan szerzők közreműködésével hárítottuk el az intellektuális inkompetencia vádját, mint Peter Bauer, A. L. Rowse, Václav Havel és P. D. James. Anélkül, hogy túl sok érdemet tulajdonítanék a folyóiratnak, továbbra is meg vagyok győződve róla, hogy a The Salisbury Review elősegítette a konzervatív értelmiség új nemzedékének megjelenését. Végre lehetővé vált egyszerre konzervatívnak lenni, és valakitől balra állni, hogy azt mondhassuk: „a The Salisbury Review túllépte az elfogadhatóság határát, de…”. Meglepetésemre és megkönnyebbülésemre a konzervatív értelmiségiek egyike, a feladatra nagyon is alkalmas történész, A. D. Harvey szívesen átvette a szerkesztői feladatokat. Két évvel ezelőtt tehát végre visszavonulhattam attól a poszttól, amely sok ezer fizetetlen munkaórával járt számomra, s nyertem érte jutalmul egy, a Private Eye magazin[9] által elkövetett aljas karaktergyilkosságot; rám szakadt három per, két kihallgatás és egy kitiltás, véget ért az egyetemi pályafutásom Nagy-Britanniában, kaptam továbbá rengeteg megvető kritikát, a toryktól gyanakvást és a decens liberálisok végenincs gyűlöletét a világon mindenütt. És mégis megérte.

Csak ne csavarosan!

(The New Statesman, 2005)

Egész életemben szenvedtem rossz hangzású vezetéknevem miatt, amelyet ijesztgetésül suttognak az islingtoni gyerekek fülébe elalváskor, hogy megijedjenek, és gyorsan felvegyék posztmodern genderszerepüket: „Rossz kisfiú, játssz a babákkal, különben elvisz a Nagy Gonosz Scrute!” Minden az iskolában kezdődött, ahol a többségnek én voltam „Screwy”, a tanultabbaknak „Screwtape”, és „Screwtop” azoknak, akik fel akarták hívni a figyelmet kazalnyi vörös hajamra,[10] amely megkoronázta annak a teremtésnek az emberi társaságra való alkalmatlanságát, aki kitűnt minden torz gesztusával. Ezért nem nézek jó szemmel a csavaros kupakú palackokra, de azonnal lelkesedem, ha a dugók hasznossága és szépsége jön szóba.

A naiv szemlélő számára a dugó arra szolgál, hogy a palackban tartsa a bort, a levegőt pedig távol tartsa a bortól. Az eredmény: az egy szüretből származó borok öt százaléka „dugóízű” – azaz egy hibás dugó miatt megromlik. Mondhatná erre a felszínes megfigyelő, hogy a csavaros kupak a megoldás. Erre azzal tudnék tisztelettel visszavágni, hogy a dugó használatának kockázata hozzátartozik a rituáléhoz. A jó bor fogyasztásához alapos előkészület szükségeltetik, amely nem áll távol az ősi vallásos mosakodási szertartásoktól. A palackot valamiféle titkos helyről veszik elő, ahol addig az istenek őrizték. Ünnepélyesen az asztalhoz viszik, leporolják, lassú, kecses mozdulattal kihúzzák a dugót, miközben a vendégek áhítatos csendben figyelnek. A hirtelen „pukkanás”, amelyre ilyenkor sor kerül, akár az úrfelmutatást jelző csengő hangja, amely a dolgok rendjét hivatott jelezni: a „csendélet palackkal” átváltozását a „csendélet borral” állapotba. Ezután következik a bor felrázása a palackban, a szimatolás, a szakértői kommentár, és csak ha mindez lezajlott, tölthető ki a nedű poharakba, szertartásosan, papi körülményességgel.

A megfelelően felszolgált bor lassúságot igényel, a finom kortyok ritmusát a mohó vedelés helyett. A dugó kihúzásának rituáléja arra emlékeztet, hogy a jó bor nem mindennapi dolog, akármilyen gyakran isszuk, hanem egy felsőbb szférából érkező látogató, barátságok katalizátora. Röviden: a dugónak köszönhetően a bor távol áll a szerzés és a költekezés világától, erkölcsi erőforrás, amelyet a dugó pukkanásával idézünk meg.

A csavaros kupak jelentése egészen más. Azonnal enged, a felmutatás rítusa elmarad, nincs szentségre emlékeztető hangeffektus. A palackot fémszilánkokkal csúfítja el: lehetetlenség elképzelni egy csendéletet, amelyen egy felbontott, kupakos palack látható. A kupak ösztönzi a gyors célba érést, az elhamarkodott találkozást a pohárral, a tisztán öncélú kapkodást egy korty ital után. A bort alkohollá redukálja, és a részeges fogyasztó igényeihez igazítja. Tekintsük ezt intésnek: mit veszítenénk, ha a társasági együtt borozás rituáléját felváltaná a tömeges magány és a mértéktelen ivás kultúrája. Egyszóval, Scrutopiában nincsenek csavaros kupakok.

Egy hetem: 2005. július

(Korábban nem közölt írás)

Negyvennyolc óra alatt négy zenei program jól mutatja, milyen kiváltságos az életünk a vidéki Angliának ebben a részében. Kezdődött a The Pepys Show-val, amelyet gyermekeink iskolája (Querns Westonbirt) négy és tizenegy év közötti tanulói adtak elő az ide illő nevű Mrs. Gee[11] irányításával. A tanárnő ösztönös zeneisége minden gyermekből képes elővarázsolni dalt, táncot, gesztusokat. Mrs. Gee Bach Dallam a D-dúr szvitből darabjával vezeti be az előadást. A szülők tátott szájjal figyelik a látványt, képtelenek elhinni, hogy gyermekeik, akiket minden reggel abban a reményben indítanak el, hogy délután négyig nem hallanak felőlük, napjaikat a történelmi képzelet világában töltik, átélik a nagy pestisjárványt, a londoni tűzvészt; a koronáról, a restaurációról, az udvarról, a puritánokról és egyéb, az állami tantervből törölt témákról tanulnak, mi több, arra bátorítják őket, hogy valódi zeneműveket énekeljenek két vagy három szólamban, egy egész iskolányi kórusban. Kábultan, örvendezve megyünk haza, és fohászkodva reménykedünk, hogy nem volt jelen egy kém sem Ofstedből, Ofcomból, Ofthewallból[12], vagy akárhogyan is hívják a mai Gondolatrendőrséget.

Az Ofmicsodának nem tetszett volna a következő programunk sem. A Nagyira bíztuk a gyerekeket, és átmentünk a Beaufort Polo Clubba, ahol Mrs. Georgie Fanshawe partit szervezett a tiltások elleni harc jegyében.[13] A vadászat pártolói olyan furcsának és karneválszerűnek tűnnek uniformis nélkül, mint gyerekeink iskolai egyenruha nélkül, bár nem szolgál mentségükre, hogy pestisjárványt terjesztő patkányokat igyekeznek alakítani (a vadászat hívei elérik ezt a hatást jelmezek nélkül is). A sátor alatt ül vagy ötszáz farmer, üzletember és srác, akik a közösségi ellenszegülés olyan szellemét árasztják, mint a háború alatt a londoniak az Ealing Studios készítette filmekben.

Hirtelen egy Riccardo (sic!) nevű, testes énekes ugrott fel a színpadra. Kurt Weilltől a Bicska Maxi balladáját adta elő, amely – ha nem hangosítottak volna fel elviselhetetlen erővel – visszaadta volna a dal hangulatát. Hamar kimutatta azonban a foga fehérjét, amikor – mint a Costa Brava behízelgő hangú énekesei – önmagát félbeszakítva igyekezett a közönséget sikongásokra bírni, majd folytatta fülsértő szerelmi vallomásait, míg szerencsére egy tizenéves banda leszorította a színpadról. Mennyire vágytam tizennégy évesen egy elektromos basszusgitárra, és milyen érdekes elnézni ezeket a tehetséges fiatalokat, akiknek halványan emlékszem az arcára az üldözési játékból, amint az első dzsigjüket játsszák, még ha a repertoárjuk el is vesztette jellegét az Oasis, a Blairitis és a U2 fellendülésével. Végül úgy érzem, az Ofmicsodát is meg kellett volna hívni. A gondolatrendőrség megbocsátóbb lenne a közösségünkkel, ha felfedezné, hogy nem parasztok vagyunk, hanem prolik.

A következő este elautózunk az Antonia Filmer farmra, hogy megtartsuk sztoikus piknikünket a fenyegető esőfelhők alatt. Ott is felállítottak egy sátrat a Don Giovanni ügyesen összevont változatához, amelyet Nicholas Heath turnézó Opera A La Carte-ja ad elő. Az énekesek zongora- és vonósnégyes-kísérettel ott járkálnak a hallgatóság között, mágikus arénává változtatják a helyet és magát az atmoszférát is az egyszerű asztallal és a néhány kellékkel, míg Colin Campbell tökéletesen hihető Don Giovannija büszkén és kérlelhetetlenül halad a végzete felé. Mozart kombinálja a humort, az erkölcsi komolyságot és az erotikus játékosságot, nem is szólva zenéjének melodikus, harmonikus és kontrapunktos zsenialitásáról. Ezért a legmagasabb szintű mesterműve ez az opera, amiről Rosalind Jones vezénylete meggyőzi a hallgatóságot, még az üldözés híveit is. A kis létszám tökéletesen megfelel a helyszínnek, és legalább szippanthatunk egy nagyot a friss levegőből.

A vidéki élet során az ember megtanulja, hogy az igazi felüdülést a nőktől várhatja. Ez egyaránt érvényes az iskola Pepys Show-jára, a Don Giovannira és a Polo Club rendezvényére. Ismét bebizonyosodott, milyen hatalmas tartalékokkal rendelkeznek a nők, legyen szó pénzgyűjtésről, gyereknevelésről, partirendezésről vagy póniklubszervezésről, ahol a gyakorlatias teendők az összetartozás érzését váltják ki. E téren senki sem tett többet közösségünkért, mint Elsie Smith, a Tetbury Music Festival alapítója, aki valódi zenét varázsolt otthonainkba, templomainkba, közösségi házainkba. Másnap az ő kertjében várok egy Corelli-concertóra, és meglepődve fedezem fel a Cosmic Sausages zenekart. Kagylógyűjtő ruhákban, mély hangon adnak elő, és mandolinnal, gitárral, tangóharmonikával nápolyi stílusban kísérik az éneket. Az összegyűlt urak között úgy festenek, mint egy Fellini-film elnyűtt bohócai. Jóindulatúan sajnálkozva mosolygok rájuk. Egyszer csak hozzám sétálnak, elém térdelnek, és lalalázva előadnak egy elcsépelt szerenádot. Elsie-nél sohasem lehet tudni, milyen meglepetést tartogat.

Egy hetem – 2006. január

(Korábban nem közölt írás)

Karácsony óta azzal telt az idő, hogy visszahódítottuk a farmot. Elrendeztük az asztalokat és a székeket a félig elkészült konyhában, ünnepi dekorációt készítettünk, gyomláltunk, szomszédokat látogattunk, csirkéket szereztünk be azok helyett, amelyeket elvitt a róka, és ismét nyakig jártunk a sárban, Anglia nyirkos és jóindulatú, zavartalan sivárságában. A vidéki Anglia sűrűbben lakott, és kevéssé bővelkedik szépségekben, mint a vidéki Virginia, ahol az őszt töltöttük. Megvan azonban a maga bensőséges hangulata, otthonossága. A szürke ég, a kopár földek és az árnyas sövények olyan spirituális értékeket őriznek, amelyek bizonyos mértékig ellensúlyozzák az igazi vallásosság csaknem teljes hiányát. Noha karácsonykor természetesen karácsonyi dalokat éneklünk, ahogy a templom is tele van az ünnepkor, egy pillanat múlva minden feledésbe merül, a gyerekek játékhegyeik mögé rejtőznek, mint Freia Alberik serege[14] mögé, és mi kábultan elvonulunk lefeküdni.

Karácsony óta az élet egyetlen hosszú harc a műanyaggal. A szerencse jóindulatának köszönhetően az ajándékba kapott játékok mind összetörtek az új évre. Magyarázom Samnek és Lucynek, hogy most azt jelenti a „Made in China”, amit fiatalkoromban a „Made of china”[15]. Odapakolunk mindent az örömtűzre a tetején ékeskedő karácsonyfával – ez az egyetlen karácsonyi rituálé, amely örömmel tölt el. Utána Sammel útra kelek, és az év első szabad napján hosszú nyelű kertészszerszámokkal megtisztítjuk az út szegélyét egészen a dombunk tetejéig. Ezt a feladatot a helyi tanács –amelynek az a teher is nyomja a vállát, hogy a sokféleség elvét érvényesítse a tűzoltó brigádban és a multikulturalizmust a városi uszodában – már nem képes megoldani.

Háromhavi távollétünk alatt az árkok csordultig megteltek műanyag szeméttel. Ez eleven bizonyítéka annak, hogy kormányunk már nem megfelelően működik. A környezet pusztulásának egyetlen kézenfekvő ellenszere – azaz a nem lebomló csomagolóanyagok betiltása – nem téma a parlamentben, és az eurokraták által felállított minden lében kanál bizottságok egyike sem foglalkozik vele. Mrs. Blair egyszer-kétszer utalt ugyan a problémára, de amennyire tudom, ő nincs kapcsolatban a kormánnyal. Ami a jótékonykodókat és aktivistákat illeti, őket annyira lefoglalta, hogy a rókák ne legyenek vadászat áldozatai, csak simán lőjék le őket, hogy megfeledkeztek a legnyilvánvalóbb gondról. Ami pedig az, hogy a műanyaggal teljesen elborított tájban – amely mintha a skóciai Christos Galéria egyik installációja volna – nem lesznek többé lelőni való rókák.

Végre véget értek a munkaszüneti napok, Londonba megyek, a BBC interjút készít velem az iszlám filozófiáról. A helyszín a British Museum, az ősi Perzsia művészetének szentelt csodálatos kiállítás. Álldogálunk, oda nem illő dolgokról beszélünk, miközben tekintetünk ámulva vándorol a kiállított tárgyakon. Félelmetes domborművek láthatók itt, amelyeken egyenrabszolgák hódolnak egy láthatatlan uralkodó előtt, és oroszlánok falnak fel lovakat, továbbá kupák gazella formájú fogantyúval, számlálatlanul sorakozó ékírásos táblák, pecsétnyomók, egy ismeretlen hatóság bélyege a korsókon és tálakon. Ezenközben emberi érzelmeknek nyomuk sincs, még a fürdőkádszerű szarkofágban fekvő asszony jelensége sem kelt ilyet, akinek a csontjait hivalkodó ékszerek szorítják satuba, hogy tiszteletet biztosítsanak számára a túlvilági létben. Az egész olyan, mint az Európai Unió valamiféle próbaüzemeltetése. Gondoljunk csak bele, ha kiássák a brüsszeli birodalom maradványait, semmi mást nem találnak majd, csak műanyag palackokat, szendvicsesdobozokat és műanyagba dermedt emberi formákat. Tudomásul kell vennünk, hogy akkoriban a Közel-Keletet jobban kormányozták, mint ma. De még annál is jobban, mint Avicenna, a tizenegyedik századi filozófus idején.

Avicennának, beszélgetésünk tárgyának, jelentéktelen szultánok vezírjeként gyakran kellett menekülnie, hogy mentse az életét, hátrahagyva írásait. Mégis elvetette az új arisztotelianizmus magjait, modern ösvényre terelte az orvostudományt, és átdolgozta az eros platonista elméletét, előkészítve az udvari szerelem költői számára. Tovább élt volna, ha követi Platón szűzi példáját, de ötvenhét évesen a túlhajszoltságtól halt meg. Még legyengülve is részt vett egy város ostromában, és pihenésül a szokásos kupa borral üdítette magát. Száraz, de jól szerkesztett prózáját olvasva, amelyben úgy vonul fel minden létező tudás, mint egy színpad hátterében a díszlet, lehetetlen nem éreznünk az iszlám jelentős hanyatlását. Bárcsak a Közel-Kelet új satrapáinak becsvágya is intellektuális örökségükhöz kapcsolódna, és nem a tömegpusztítás technológiájához! Ozymandiás[16] romjain körülnézve látom, hogy minden a pusztításra van programozva, és csak a gondolatok maradnak fenn. És ezért emlékezünk ma Avicennára, nem pedig hazájának jelentéktelen szultánjaira.

Egy hetem – 2006. április

(Korábban nem közölt írás)

Ebben az évben a március éppen olyan száraz volt Virginiában, mint Angliában. Sárga, ritkás fűcsomók, kiégett mezők várnak bennünket visszatértünkkor, a folyó zöldes, nyákos medrében csörgedezik rajtuk keresztül. A téli viharok letépték a kémények tetejét, leszakították az ereszcsatornát, vén fák ágait tördelték halomba; hódgátunk darabjai az árterületen hevernek szétszórva. Eltűnt a bűzös borz, a bagoly, a vörös hiúz és a mormota, a helyükben viszont megjelent az egerek szorgos hada, a betolakodók utat találtak a házba, és a konyha padlóját kis fekete ürülékcsomókkal hintették tele.

A tehenek éheznek a tavaszi fűre, amely nem sarjadt ki, és várakozóan körénk gyűlnek, amikor áthaladunk a legelőjükön. A máskor szabadon bóklászó jószágok elvesztették minden kezdeményezőkészségüket, és képtelenek elszakadni a nyájtól. Látszik, hogy szívesen megszimatolnának és felismernének bennünket, de sohasem mernék megkockáztatni a szemtől szembe találkozást egy kétlábúval. A lovak ezzel szemben egyenesen hozzánk trappolnak, szagolgatnak, fintorognak, elraktározzák adatbankjukban a szagunkat, mielőtt visszatérnének a fűhöz. A szomszédunk három vadászkutyája a mező közepéről figyel. Hullámzó vonalban odasietnek hozzánk, a farkuk csapkod a napfényben, felszegett fejjel mérnek fel bennünket.

Van még néhány bő vizű patakocska. A mocsaras terület nedves, tele fürjekkel. Közeledtünkre a madarak felrebbennek, majd láthatatlan lyukakban tűnnek el. A zavaros vízen felhőszerű zsákocskákban ikra lebeg, a szalamandrák már kikeltek, a partfalakban folyami rákok rejtőznek. A helybéliek mindezt magától értetődőnek tekintik, én pedig szomorúan elgondolkodom angliai tapasztalatunkon, amely szerint csak akkor értékeljük a természetet, amikor azt már letiporták, agyonmérgezték és feldúlták, végül mesekönyvbe zárták, hogy soha többé ne lásson napvilágot.

Végre egy sorozat dörgéssel megérkezik az eső, és villámfény hasít a sötétségbe. A fémtetőt hatalmas cseppek verik, a mennydörgés megremegteti a falakat, a gyerekek rémültem sírnak a széljárta lépcsőházban. Az eső kitart másnap is, keletről hideg szél fúj, és visszatér a tél.

Ezen a napon rendezik meg az Old Dominion amatőr lovasversenyt, mint minden évben, a Ben Venue arénájában, amely a gyarmati stílusú épület mögött elterülő füves dombokra néz. Egész Rappahannock megye összesereglik, nem is annyira a verseny miatt – az csak megy a háttérben, mint a tompán dübögő zene egy partin –, hanem hogy az emberek pompás lakomákra invitálják egymást robusztus, csillogó járműveik csomagtartójából, amelyek úgy sorakoznak a lejtőkön, mint az istenek földre ereszkedett szekerei. A látogatók a hideg szél tépte ponyvatetők alá húzódnak. Sült sertés, borjú és csirke, spárga, lazac és quiche, fűszeres garnélarák. Amerika egész tejjel-mézzel folyó bősége itt kínálja magát az adakozás öröméért. A lóverseny állásáról időnként tudósít a hangosbeszélő, és az összegyűlt tömeg örül, hogy erre is emlékeztetik. Ha lóverseny, az kockázatot jelent, ha kockázat, az idegesség, ha idegesség, az whisky. A résztvevők hamarosan a lelkesedés egy magasabb szintjére isszák magukat.

Ami a létezés feletti puszta örömöt illeti, semmi sem hasonlítható a vidéki Amerikához, legyen az az olasz fiesta, az afrikai piac, a magyar körtánc vagy a skót cèilidh, de még az angol rókavadászat sem. Semmi nem sugározza annyira a föld és gyümölcsei szeretetét, mint egy amerikai rodeó vagy lovasverseny. Erre a napra félreteszik az ellenségeskedést, a rivalizálást, az osztály-, a státuszbeli és a politikai különbségeket, csak egyetlen dolog számít: hogy itt most mind együtt vagyunk. Felületes ismerősök őszinte örömkiáltásokkal üdvözlik egymást, a családok más családokkal vegyülnek, és a gyerekek szétszélednek közöttük.

Hasonló eseményt Angliában a vadászat uralna, és az egészet átitatná valami nosztalgikus melankólia, amint a szezon emlékké halványodik. Azért Virginiában is jelen van a vadászat, hangosan jelenti be jogát a létezésre olyasféle rendszámtáblák képében, mint „Tally-ho”, „Goneaway”, „Fox off”,[17] de ez csak az esemény csontváza; a lényegét farmerek, jogászok, ingatlanügynökök, filmkészítők, tanárok, írók, mérnökök, lelkipásztorok, boltosok és rendőrök adják, akik lelkesen vegyülnek és beszélgetnek egymással, miközben az alapvető amerikai intézmény, a helyi önkéntes mentőcsapat zászlaja lobog felettük. Ez a kis egység ott parádézik valamennyi ünnepen, amelyre mindannyian meg vagyunk hívva, és amelytől mind függünk. A zászló arra emlékeztet, hogy Amerika gazdagsága és biztonsága csak annyira tartós, mint népének közösségi szelleme, és ha egy nap az amerikaiak nem jelentkeznek önkéntesnek bizonyos feladatokra, akkor hirtelen vége lesz az előadásnak.

A láng, amelyet kioltott a szabadság

(The Times, 2009)

Az 1989-et megelőző tíz évben gyakran ellátogattam Kelet-Európába, hogy támogassam az ottani törékeny föld alatti oktatási hálózatot. Megbeszélt időpontokban, utcasarkokon találkoztam kapcsolattartóimmal, majd együtt villamosoztunk el valamilyen távoli lakásba, amelynek egy füstös szobájában suttogó „diákok” csoportja várta, hogy találkozzon velem.

Dermedt csend követett minden kopogást az ajtón, időnként valaki megemelte a függöny sarkát, és aggódva kitekintett az utcára. A falakat idegen nyelvű könyvek borították, és többnyire egy kereszt is a polcok fölé volt szegezve.

Sokféle gondolkodású emberrel találkoztam. Az idősebb nemzedékhez tartozók közül néhányan még őrizték az „emberarcú szocializmusba” vetett hitüket, amelyet a csehszlovák kommunista párt első titkára, Alexander Dubček hirdetett meg 1968-ban, a prágai tavasz idején. A fiatalok zöme nem hitt abban, hogy a szocializmus emberi arcot ölthet, vagy ha megpróbálkozna vele, hát nem nézne ki jobban, mint Hieronymus Bosch emberarcú szörnyei.

A legtöbb résztvevő, akivel ezeken az összejöveteleken találkoztam, nyugodt, dolgos, gyakran mélyen vallásos ember volt. Igyekeztek a katakombákban amolyan szentélyeket létesíteni, amelyek körül a peremre szorított emberek kis csoportjai gyülekeztek, hogy tisztelegjenek nemzeti kultúrájuk emléke előtt. Különösen érvényes volt ez a csehekre, akiktől a szovjet megszállás után hivatalosan is elkobozták a nemzeti kultúrájukat. Lengyelországban és Magyarországon a másként gondolkodók helyet kaphattak a hivatalos egyetemeken. Lengyelországban – miután II. János Pál 1979-ben elzarándokolt a szülőföldjére – a biztonság kedvéért mindenki másként gondolkodónak számított. Ez nem változtatott azon, hogy súlyos árat kellett fizetni, ha valaki szembeszegült a kommunizmussal, amit csak kevés bátor ember volt képes megtenni.

Az én csekély hozzájárulásom a szellemiségükhöz abban állt, hogy hozzám hasonlóan gondolkodó kollégáimmal könyveket és nyomtatott anyagokat csempésztünk ezekbe az országokba, előadásokat szerveztünk, és fenntartottunk egy föld alatti üzenetküldő szolgálatot. A tapasztalat sok mindent megtanított az emberekről, és különösen arról, hogy az áldozatvállalás milyen mértékben változtatja meg a jellemet. Azokat, akikkel találkoztam, a szokásosnál több kedvesség és egymás iránti törődés jellemezte. Nehéz volt elnyerni a bizalmukat, de ha sikerült, a bizalom tökéletesen működött.

Mivel a tanulás, a kultúra és az európai szellemi örökség számukra belső szabadságuknak és annak a nemzeti függetlenségnek a jelképe volt, amelynek, ha nem is a visszaszerzésére vágytak, de emlékezni akartak rá, ezért szokatlan tisztelettel tekintettek ezekre a dolgokra. Én a vidámság, a popzene, a képregények világából érkeztem, és lenyűgözött, amikor olyan diákokra leltem, akik számára ezek a jelenségek nem voltak fontosak, és akik a föld alatti lét kis zugaiban görög irodalommal, német filozófiával, középkori teológiával foglalkoztak, valamint Verdi és Wagner operáit tanulmányozták.

1985-ben felfigyelt rám a csehszlovák titkosrendőrség, és Brnóban letartóztattak. Véget értek hát a csehszlovákiai látogatások, de Lengyelországban és Magyarországon is követtek. Csapatunk azonban kitartott 1989-ig, amikor is – meglepetésünkre – megnyíltak a katakombák, és barátaink sápadtan, bizonytalanul kitántorogtak a napfényre. Az emberek visszanyert országuk magától értetődő irányítóiként üdvözölték őket. Csodálatos pillanat volt, és egy darabig azt hittem, hogy a föld alatt uralkodó szellem kormányozza majd az államot.

Nem így történt. Ezeket az embereket évtizedeken át kizárták az e világi előremenetel jutalmaiból, barátaink ugyanis nem gyakorolták azokat az erényeket – álszentség, árulás és realpolitik –, amelyek nélkül lehetetlen kormányon maradni.

Egy darabig csak ültek az irodáikban, sajnálkozva figyelték őket egykori titkosrendőrökből álló beosztottaik, miközben nyájas és világlátott vetélytársaik, akikkel mind a német szociáldemokraták, mind a francia gaulle-isták „üzletelhettek”, gondosan készültek a következő választásra.

1945 óta nem tűnt el olyan sok párttagságról szóló dokumentum, és nem találtak ki olyan sok disszidenséletrajzot, mint ebben az időben. Két éven belül a valódi másként gondolkodók visszatértek tanulmányaikhoz, míg odakint a világ egy új politikai osztály vezetése alatt dübörgött, amely más álságos dolgai mellé kinyilvánította „másképp gondolkodó” voltát is. Tanúi lehettünk annak, amit Dubček beígért: az emberarcú szocializmusnak.