Jean Sasson

Jazmína választása

IGAZ TÖRTÉNET HÁBORÚRÓL, NŐK ELLENI ERŐSZAKRÓL, BÁTORSÁGRÓL ÉS TÚLÉLÉSRŐL

GABO

Az eredeti mű címe:

Jean Sasson: More Tears To Cry, 2013

Fordította: Farkas Eszter

Szerkesztette: Simonits Mária

Borítóterv: Czétényi János

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2013 by The Sasson Corporation

Hungarian translation © Farkas Eszter, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Borító © CZÉKLA Stúdió Kft., 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-156-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

JEAN SASSON KÖNYVEI A GABO KIADÓNÁL:

A fátyol mögött (Hercegnő sorozat 1.)

A hercegnő lányai (Hercegnő sorozat 2.)

Királyi sivatag (Hercegnő sorozat 3.)

Szerelem a terror árnyékában

Irak lánya, Majada

Ester gyermeke

Fiamért mindent

Sírj tovább, hercegnő (Hercegnő sorozat 4.)

A Jazmína választását két különleges és bátor asszonynak ajánlom:

Jazmínának, bárhol is vagy.

Lanának, nyugodj békében.

A SZERZŐ EMLÉKEZIK
Visszatérés Kuvaitba: 1991. március 13.

Kuvait és a kuvaitiak járnak a fejemben, miközben csöndesen üldögélek a szabadság járatán, az első hivatalos kuvaiti állami gépen, amely az újra szabad országba tart. Egyike vagyok annak a 146 vendégnek, aki a kuvaiti kormány meghívására kelt útra.

Hét hónap telt el 1990. augusztus 2-a óta, amikor az iraki hadsereg rárontott Kuvaitra, és órák leforgása alatt bekebelezte az aprócska országot. Hat hónapig utazgattam London, Kairó, Rijád és Táif között, hogy interjút készítsek olyan emberekkel, akik Kuvaitban voltak azon a forró, végzetes augusztusi napon, amelyik megváltoztatta az egész régió erőviszonyait. Ezek a magánbeszélgetések álltak a The Rape of Kuwait (Kuvait meggyalázása) című könyvem középpontjában, amelyet az iraki támadás első napján az országban rekedt kuvaitiak és mások élményei alapján írtam. A könyv 1991. januári kiadása után azonnal közönségsiker lett, és második lett a New York Times bestsellerlistáján.

Míg a Meggyalázás az inváziót túlélő, Szaúd-Arábiában, Egyiptomban, Angliában menedéket és biztonságot találó kuvaitiak történetéről lebbentette fel a fátylat, ezúttal azokra az emberekre összpontosítom a figyelmemet, akik Kuvaitban maradtak a 208 napos invázió ideje alatt. Régóta töröm rajtuk a fejem. A hírekből és a személyes beszámolókból kiderült, hogy az iraki hadsereg mérhetetlen nyomorúságot okozott a kuvaiti polgári lakosságnak a megszállás idején, mindennapos dolog volt a rablás, a nemi erőszak, a kínzás és a gyilkosság. A beszámolók tanúsága szerint romokban hevert az ország, az infrastruktúrát elpusztították, és szándékosan felgyújtották az olajkutakat.

Most azért utazom oda, hogy a saját szememmel lássam a megszállás következményeit. Azt tervezem, hogy felmérem az ország helyzetét, találkozom a szabadságharcosokkal és az egyszerű állampolgárokkal, és kiderítem, milyen volt az életük a kegyetlen megszálló uralma alatt.

Lassan múlik az idő, de végre-valahára elhagyhatom a szabadság járatát, és busszal Kuvaitvárosba indulok.

A feldúlt országban az első pillanattól kezdve a háború nyomaiba ütközöm. Bárhová nézek, bárkivel találkozom, minden és mindenki az iraki hadsereg pusztításáról mesél. Lerobbant és kiégett katonai teherautók és tankok hevernek az utak mentén. Egy elszenesedett ház romjai láttán az egykori bájos otthonra és a benne élő boldog családra gondolok. A gondtalan időszaknak hónapok óta vége. Izzó olajfáklyák kavargó füstje homályosítja el a borongós eget, kékségnek nyoma sincs. Bőrömig hatol a hideg, megborzongok, és először tapasztalom, hogy az égő olaj fullasztó hőség helyett nyirkos hideget áraszt. Kuvaitban minden szenved, ami él. Az olajtól csatakos tollú és bundájú madarak és állatok tehetetlenül vergődnek. A riadt madarak már sohasem repülnek, a többi szerencsétlen lógó fejjel tántorog.

Este, miután bejelentkezem egy szállodába, némán szemlélem a szedett-vedett berendezést, a betört ajtókat, amelyek régen a vendégek nyugalmát szolgálták. Ezek az ajtók már nem töltik be a hivatásukat, és a személyes biztonságom érdekében bőröndökkel kell eltorlaszolnom szobám nyitott ajtaját.

Két nappal később lezajlik az első interjúm. A gyászoló szülők megtört arccal beszélnek a fájdalmukról. Szabadságharcos fiukat a szemük láttára kínozták meg. Megborzongok a szomorú, szüleiktől elszakadt gyermekek látványától, akik némán, kétségbeesve várnak valakire, bárkire, aki megszabadítja őket a veszteség kínjától. Mindegyik külön történet, engem is magukkal ragadnak a rettegés és az iszonyat szörnyű napjaiba, megosztják velem, amit láttak, éreztek és átéltek.

Kuvaiti ottlétem vége felé megismerkedem egy, a többinél is borzalmasabb történettel, egy titkos történettel, amelyet szándékosan elhallgattak a média elől, egy történettel, amely ártatlan nőkről szól, és régóta hatalmas súllyal nyomta a szívemet.

Most ezt a történetet adom tovább.

FIGYELMEZTETÉS AZ OLVASÓNAK

Az itt következő igaz történet nem ijedőseknek való. Ennek ellenére, ha hűek akarunk maradni ehhez a rendkívül fontos történethez, ha be akarunk pillantani a szalagcímek és a statisztikák mögé, ha rá akarjuk ébreszteni a világot a szexrabszolgaként tartott nők sorsára, létfontosságú, hogy kimerítően őszinte legyek, és a legapróbb részletességgel közöljem, amit az elrabolt nők meséltek.

Az elrabolt és megerőszakolt nők személyazonosságának védelme érdekében meg kellett változtatnom a nevüket, és módosítanom kellett néhány azonosításra alkalmas adatot.

Ez a fontos történet esélyt ad az erőszakot és a szexuális kínzásokat átélt nőknek arra, hogy a világ elé tárják a szenvedéseiket.

Ez a fontos történet esélyt ad a megerőszakolt és meggyilkolt nőknek arra, hogy kikeljenek a sírjukból, és hallassák a hangjukat.

Ez a fontos történet olyan élményt ad önnek, olvasóm, amelyet soha nem tud majd elfelejteni.

ELŐSZÓ:
Az erőszak

„A győzelem után semmi sem csalja elő inkább rejtett barlangjából a gonoszt, mint egy gyönyörű nő.” – JEAN SASSON

A pokolban nincsenek nyertesek. A nyertes is veszít. Teljesen mindegy. A pokolban van. Amikor a kapitány „kiválasztotta”, Jazmína tudta, hogy nem a főnyereményt ütötte meg. Csupán helyet kapott a férfiak által teremtett pokolban.

Hosszú percekig bizalmatlanul méregette zárkája rácsait. Nem látott senkit, noha fojtott férfi- és női hangok hallatszottak. Végül megfordult, és a homályos zárka közepén heverő hitvány matracra telepedett. Rezzenéstelen arccal bámult a semmibe, de agya hevesen járt, azt tervezgette, hogyan fog kijutni ebből a pokolból. Érezte, ha nem menekül, szörnyű kínokat fog elszenvedni a férfitól, aki igényt tartott rá.

Amikor a kapitány megjelent, hogy elvegye, ami az övé, Jazmína rémálma hirtelen valósággá vált. A férfi rá se nézett, amikor kinyitotta börtöne ajtaját. Úgy tűnt, mintha más járna a fejében, talán Irakban maradt családja vagy a másnapi reggeli.

A férfi szenvtelen arckifejezése láttán Jazmínában megszólalt a vészcsengő. Felkelt, be akart húzódni egy sarokba, lassan és higgadtan mozgott, mint az óvatos állatidomár, aki nem akarja magára vonni a szeszélyes vadállat figyelmét, mert tudja, hogy egy szempillantás alatt oda a nyugalma.

A férfi belépett a zárkába, nadrágzsebébe dugta a kulcsot, majd elpuhult testével nagy nehezen törökülésbe helyezkedett a vékony matracon, amelyet Jazmína otthagyott. Amikor végre ráemelte a tekintetét, a lány fokozódó félelemmel látta, hogy semmi emberi érzés nincs a szemében. Most megszólalt, és halk, száraz, szenvtelen hangon ráparancsolt:

– Vess le mindent, hadd lássalak!

Jazmína megmerevedett. Huszonhárom éves volt ugyan, de szűz. Még csak nem is csókolózott senkivel, bár egyszer, Párizsban, hagyta, hogy egy csinos férfi megfogja a kezét.

A katona mély hangja halk volt és nyugodt, némi habozás lágyította a modorát. A halk hangtól szelíd embernek tűnt, de Jazmína tudta, a hangja csak álca. Köhögött, megköszörülte a torkát, majd megfordult, hogy a cella sarkába köpjön: ez a férfi sohasem tanult jó modort. Azután azon a halk hangján szörnyű tényt közölt vele.

– Vegyél le mindent, vagy a katonáimmal vetkőztetlek le. Ami nem lesz túl kellemes neked, kedvesem.

Jazmína minden erejét összeszedte, hogy megszólaljon, de csak suttogni tudott.

– Kérem, ne! Arab vagyok. Maga is arab. Muszlim vagyok. Maga is muszlim. Kérem, ne tegye!

A férfi egykedvűen nézte, mintha nem mondott volna semmi lényegeset, mintha olyan hétköznapi dologról lenne szó, hogy a kemény tojást vagy a rántottát szereti-e jobban. Ridegen ráparancsolt:

– Vedd le a ruhádat! Mindet. Szemügyre akarlak venni.

– Kérem. Gondoljon a nővérére vagy az anyjára! Nem akarná, hogy ez történjen velük. Kérem, ne!

A férfit hidegen hagyták az érvei. Közönyös arca kemény volt, mint a gránit. Felállt, és azt mondta:

– Akkor jó.

És odament hozzá. Egyetlen hosszú lépéssel mellette termett, fél kézzel erősen torkon ragadta, és a másikkal letépte róla a ruhát. Nem bajlódott a vetkőztetéssel, mindent leszaggatott a testéről.

Jazmína nyöszörgött. Elgyengült, kiszállt belőle az erő, nem bírt védekezni. Fuldokló hangot hallott, és egy zavarba ejtő pillanatig azt képzelte, egy gyerek van a cellájában, de azután rájött, hogy ő nyöszörög.

Az érzéketlen férfi a matracra lökte, fölé hajolt, és hosszadalmasan átkutatta a testét. Jazmína azért imádkozott, hogy hibásnak találja, és ne erőszakolja meg, de a megaláztatás hosszú pillanatai után „tisztának” találtatott.

Az „orvosi” ellenőrzés után Jazmína elborzadva látta, hogy a kapitány felkel és levetkőzik.

– Kérem. Kérem, ne! – Azután nagyszerű ötlete támadt, sietős szavak buktak ki a száján. – Ne. Ne tegye! AIDS-em van. AIDS-es vagyok.

A férfi kuncogott, és őrjítően szelíd hangján azt mondta:

– Az arab lányok nem AIDS-esek.

Azután megsebezte a hímtagjával. Jazmína hangosan sikított, de a férfi megfenyegette.

– Elég! Még egy sikítás, és odaajándékozlak a katonáimnak.

Jazmína tudta, hogy ez a kegyetlen ember nem tréfál. Elfojtotta a sikolyait, és csendesen zokogott, míg a rá következő öt órában többször megerőszakolta.

A roham után a kapitány kegyesen köszönetet mondott.

– Jól szórakoztam.

Azt mondta, ne idegeskedjen, egy hónapig biztos megtartja. Azután, mintha egy arab mesét mondana, sorolni kezdte, mi minden várhat a lányra. És ki tudja, mi történhet vele egy hónap alatt. Talán elhagyja Kuvaitot. Visszajöhetnek a kuvaitiak. Talán nem öli meg a lányt, ha lejár a hónap. Minden megtörténhet.

Majd egy fenyegető mosollyal távozott. Nem maradt utána más, csak a láthatatlan iszonyat.

1. FEJEZET
Jazmína

Jazmína már a születésekor gyönyörű volt. A családja egyhangúlag állította, hogy Jazmínánál szebb csecsemő nem született egész Libanonban. A többi újszülöttel ellentétben, akik a kimerültségtől vöröslő arccal érkeznek a világra, Jazmínát irigylésre méltó elefántcsontszínű bőrrel áldotta meg a sors, mintha az anyja méhében töltött kilenc hónap alatt drága arckrémekkel kényeztették volna. És míg a legtöbb kisbaba mintha neheztelne kissé a születés traumája miatt, a család és a barátok vidáman emlegetik, hogy az aprócska Jazmína azonnal elbűvölte őket, olyan édesen mosolygott mindenkire.

Ám nem mindenki lelkendezett az újszülött szépsége láttán a családban. Jazmína anyai nagyanyja szerint egy ilyen pompás csecsemő ok az aggodalomra, azt hajtogatta, hogy a szemmel verés, vagyis az isabat al’ayn valódi veszély. Még Mohamed próféta is azt mondta, hogy „az irigy szem létezik”, és „bizonyos személyek képesek irigységből ártani”. A csodálók Masha Allah, vagyis „Isten akaratából” köszöntéssel üdvözölhették az újszülött szerencsés megérkezését, ám egyes látogatók olyan hevesen reagáltak Jazmína szépségére, hogy azonnal kiment a fejükből, miszerint egy kisbabát se megcsodálni, se megdicsérni nem szabad senkinek. Amikor a figyelmetlen látogató Jazmína szépségét magasztalta, női hangok kórusa hurrogta le.

Anyai nagyanyja a vidéken szokásos babapólyázás lelkes híve lett, ezzel akarta leplezni a kislány szépségét. Jazmína finom fülei köré tekerte a pólya szalagjait, egy négyzet alakú keretre vékony anyagot feszített, ezt az arca fölé helyezte, remélve, hogy elrejtheti nem mindennapi szépségét. Mohamed próféta tiltotta a szemmel verés elleni talizmánokat; azt mondta, egyedül Istennél a biztonság. De Jazmína nagyanyja valahogy megfeledkezett a tilalomról, és kék szalagokat, talizmánokat, hétlyukú gombokat erősített Jazmína ruhájához. A biztonság kedvéért egy miniatűr Koránt tartalmazó aranydobozkát lógatott a bölcső fölé.

Nem mindenki osztotta a nagymama véleményét, hogy egy ilyen csodaszép kisbabát rejtegetni kell. Jazmína apja, a művelt, modern férfi szokatlanul büszke volt első gyermekére, annak ellenére, hogy lány. Örömét lelte csinos kislányában, azt akarta, hogy kedvenc virágáról, a jázminról nevezzék el. Nem tartott a szemmel veréstől, büszkén gügyögött csodaszép gyermekének, akinek életet adott. Viselkedése bosszantotta óvatos anyósát.

A női látogatók titokban boldog mosolyokat váltottak egymással annak láttán, hogy egy férfit ennyire megigéz egy lánygyermek, ráadásul egy elsőszülött. Melyik libanoni férfi nem szeretné, hogy fia szülessen először? A lány elsőszülöttekkel megajándékozott férfiakat, vallási hovatartozásuktól függetlenül, lehettek keresztények, muszlimok vagy drúzok, kigúnyolták és „lányok apjának” csúfolták a barátaik. Az ilyen apák hosszú hónapokig duzzogtak, és az életét is megkeserítették annak, aki a közelükbe ment. Az anyák, akik Jazmína örvendező apját látták, titkon azt kívánták, bárcsak az ő férjeik is így szeretnék a saját kislányaikat.

A családban hosszú évekig feszült hangulat uralkodott. A vő és az anyós rendszeresen sértegették egymást, ami szokatlan volt egy olyan társadalomban, ahol megértően kezelik az időseket. Jazmína apja kész istenverése volt az anyós szerint, aki mindenkinek tudtára adta a rosszallását, amennyiben hajlandó volt végighallgatni őt. Idegesítette, hogy a veje férfi létére mindenbe beleüti az orrát. Mit tudnak a férfiak a gyereknevelésről? Még ahhoz is volt mersze, hogy felszólítsa a ház asszonyait, vezessenek naplót Jazmína szellemi és testi fejlődéséről.

A nagymama egyetlen esetet sem volt hajlandó beírni veje füzetébe, és nagy hangon azt hajtogatta: „Az én unokám nem számjegy, hogy beírják a naplóba!”

Az biztos, hogy egyetlen libanoni gyereket sem szerettek nála jobban. Amikor hónapokkal korábban elindult, mint az ismerős fiúcsecsemők, Jazmína apja kijelentette, hogy a lánya nemcsak gyönyörű, hanem egyenesen lángész! Állandóan a kislánya eszét magasztalta, pedig a libanoni hagyomány inkább a szépséget részesítette előnyben az ész fölött.

Teltek-múltak az évek, Jazmína szokatlanul fogékonynak és eszesnek bizonyult. Az apja már azt tervezgette, hogy felsőfokú végzettséget szerez, és átveszi tőle a társaság vezetését, ami újdonságnak számított abban az országban, ahol a nők ritkán emelkedtek a férfiak fölé az üzleti életben.

Jazmína szüleinek nem született fiuk. A négy lánytestvére mellett végig Jazmína volt a kedvenc gyermek. Az évek során egyre szépült, de ami még ennél is fontosabb, esze és éleslátása is gyarapodott. Szerencsére nem rontotta el a hízelgés. Szerény és kedves volt, szépsége és esze nem keltette fel a nők irigységét.

Jazmína apja csak egyetlen dolog miatt féltette kedves gyermekét. Olyan együtt érző volt, hogy a férfi attól tartott, még sok gondot okoz neki a könyörületessége. Arra gondolt, a lánya jobban tenné, ha a fiúgyerekekben csodált keménységet fejlesztené magában. Ám Jazmína nem tudott uralkodni megértő természetén. Ha igazságtalanságot látott, védelmébe vette a szenvedő feleket, még akkor is, ha rá kellett kiabálnia a fiúkra, ami egy libanoni lánynak szigorúan tilos.

Tinédzserkorában más tulajdonságaira is fény derült. Azzal lepte meg a szüleit, a húgait és a barátait, hogy kijelentette, nem csábítja a libanoni muszlim kultúrában szokásos korai házasság. Jazmína még ennél is tovább ment, amikor a legjobb barátnőjének, Nadiának elárulta, nem akar fiatal feleség és anya lenni. Sőt, lassacskán rájött, hogy a házasság tulajdonképpen egy férfinak és a gyerekeinek a szolgálatát jelenti. Nadiát megrendítette, amikor Jazmína határozottan kifejtette, hogy a házasság előnyös a férfiaknak, de hátrányos az asszonyoknak.

– Nadia, figyelj rám, ha naponta háromszor főzöl, felügyelsz a szolgákra, akik tisztán tartják a házadat, és kedvében jársz a férjednek, hamar megöregszel. Nézd meg a húszas éveikben járó barátnőinket – zsörtölődött Jazmína. – Két-három gyerek után öregebbnek látszanak a koruknál!

Igazság szerint Jazmína titokban büszke volt a szépségére, tudta, hogy a külseje kitárja előtte a lehetőségek kapuját. Valójában abban reménykedett, hogy a szépsége révén kijuthat Libanonból, és bejárhatja a világot.

Tudta, a szülei nem helyeselnék, ezért inkább elhallgatta, amikor egy nagy közel-keleti légitársaság bejrúti irodájában légiutas-kísérőnek jelentkezett. Már az első interjún felajánlották neki az állást. A férfi ügyvivő viselkedése arról árulkodott, hogy Jazmína feltűnő megjelenése és jó alakja befolyásolta a döntését. A közel-keleti légitársaságok nem osztották a nők felszabadításáról vallott modern nézeteket, és nem fektettek nagy súlyt a felsőfokú végzettségre vagy a tudományos fokozatra. Lényegében járó és beszélő dekorációnak alkalmazták a fiatal lányokat, akik tovább emelik repülőgépeik fényűző berendezésének szépségét.

Jazmína apja eleinte csalódott volt, hogy a lánya nem élt a lehetőséggel, és nem szerzett diplomát valamelyik általa választott egyetemen, de annyira bolondult szépséges lányáért, hogy hamar megmagyarázta magának a döntését: „Az utazás és a tapasztalatszerzés a javára válik egy nőnek, mielőtt átveszi egy nagyvállalat vezetését.” Titokban még a házasság elhalasztását is helyeselte, mivel úgy érezte, egyetlen férfi sem érdemli meg a lányát. Jazmína anyja főleg a lánya jó hírét féltette, attól tartott, megárt neki, ha férfi védelmező nélkül utazgat a világban. De még az édesanyja is gyorsan megnyugodott, amikor a fiatalabb lányaitól megtudta, hogy Jazmína még sohasem randevúzott, és valószínűleg ezután sem fog. Amint készen áll a házasságra, hazajön, és megkéri a szüleit, szerezzenek neki egy jó partit. Szülei megbékéltek, amikor látták, hogy emancipált lányuk a munka szüneteiben továbbra is a családi házban él, és ugyanolyan, mint mindig: szerény, talpraesett, édes.

Jazmína tehát élvezte a független életet. Első párizsi útján olyan boldog volt, hogy a csodaszép utcákon barangolva napokig el sem tűnt arcáról a pajkos mosoly. Valóra váltak az álmai. Még boldogabb volt, amikor Bejrútban élő tizenkilenc éves húgára gondolt, aki pontosan azt az életet élte, ami ellen Jazmína tiltakozott. Bármelyik percben világra jöhet húga első gyermeke. Hatalmas hasával úgy totyogott, mint egy kacsa. A húga ugyan azt állította, hogy a sikeres üzletemberrel kötött korai házassága csodálatos, de néha erőltetettnek hatott a lelkendezése, különösen miután anyjának és Jazmínának bevallotta, hogy a férje éjjel-nappal szexet követel, nem érdekli, mennyire kimeríti a terhesség, és a szex az utolsó, ami megfordul a fejében. Minden vágyát ki kell elégítenie. Jazmína anyja kevés együttérzést tanúsított, azt mondta, az a kötelessége, hogy ágynál-asztalnál eleget tegyen a férje vágyainak.

Csakhogy Jazmína attól a naptól kezdve rettenetesen szánta a kis húgát. Sokszor felfigyelt elcsigázott arckifejezésére, mialatt a férjére várt. Férjét, libanoni szokás szerint, rettenetesen elkényeztette az anyja, és most a feleségétől várta, hogy mindent a kezébe adjon, mint egy gyereknek.

Ha testvére örömtelen élete jutott eszébe, Jazmína ujjongott örömében, amiért elkerülte ezt a sorsot.

* * *

Kuvait lerohanása

Ma iraki csapatok lépték át Kuvait határát, és mélyen behatoltak az ország fővárosába… a fővárost megrázó robbanások hallatán a kuvaiti rádió arra szólította fel a lakosokat, hogy segítsenek visszaverni a támadást, jelenti a Reuters. „Országotokat barbár támadás érte – mondta a kuvaiti rádió –, ideje megvédeni.”

– The New York Times (World)

1990. augusztus 2.

Irak – kissé óvatosan – ujjong

Az autósok dudáltak, és a fényszóróikat villogtatták, így ünnepelték, hogy az iraki hadsereg lerohanta Kuvaitot.

– Reuters, Bagdad, Irak

1990. augusztus 2.

Kuvaitban 1990 nyarán megközelítőleg 2 155 000 ember élt. A lakosság több mint 60 százaléka nem ide való, általában külföldi alkalmazott. Becslések szerint a megszállás időpontjában a kuvaitiak harmada külföldön vakációzott, a többiek az országban voltak, noha a megszállás hét hónapja alatt sok kuvaiti Szaúd-Arábiába, onnan Londonba és más európai városba utazott, és ott várta ki, amíg a hazája felszabadul.

– A Kuvaiti Nagykövetség becslései alapján

Washington, D. C.

1990. augusztus

* * *

Jazmína már évek óta élte a független dolgozó lányok életét, de 1990. augusztus 2-a egy csapásra véget vetett gondtalan boldogságának.

Két éve dolgozott légikísérőként, és rengeteg barátot szerzett. Sokszor cserélt munkanapot vele egy beosztásban dolgozó barátnőivel. Így megszokott dolognak számított, amikor az egyik szabadságára készülő lány arra kérte Jazmínát, helyettesítse az 1990. augusztus 1-jei, Kuvaitvárosba tartó járaton. A gép menetrend szerint landolt azon a szerda délutánon, és a fáradt legénység Kuvaitvárosba indult a szokásos pihenőjére. Másnap, 1990. augusztus 2-án, csütörtök délután kellett visszatérniük Dubajba, majd onnan Bejrútba.

Jazmína egy kiadós szendvicset és egy tálka levest vacsorázott a szálloda éttermében, majd szokása szerint korán lefeküdt. Hangos robaj verte fel mély álmából. Először azt hitte, esküvőt tartanak a hotelben, de amikor kinyitotta a szemét, hogy megnézze, hány óra, csodálkozva látta, hogy hajnali három. A kuvaiti szállodák ritkán engedték, hogy éjjel egy után hangosan ünnepeljenek.

Jazmína megfordult, és a fejére húzta a vánkost, de képtelenség volt aludni, mert egyre nőtt a zaj. Sóhajtva felkelt, hogy kinézzen az ablakon. Döbbenten látta, hogy fegyveres katonák lepik el az utcát. Megdörgölte, majd újra kinyitotta a szemét. Igen, ott voltak, csapatostul haladtak egyik épülettől a másikig, és lövöldöztek. A sötét éjszakai égbolton vörös és fehér fények villantak. Olyan volt, mint egy hollywoodi film díszlete. Csakhogy Kuvaitvárosban nem forgatnak filmeket.

Jazmína leült az ágya szélére, és gondolkozott. Államcsíny? Letaszították a trónról az al-Szabáh-családot? Tény, hogy a kuvaiti sajtó a legszókimondóbb az egész Közel-Keleten. Egyes újságírók már hónapok óta azt hajtogatják, hogy Kuvaitnak monarchia helyett demokráciára lenne szüksége. Azután halványan felsejlettek előtte az egyre sűrűsödő problémák Irak és Kuvait között, és azt latolgatta, nem Szaddám csapatai rohanták-e meg Kuvaitot. Biztos, hogy nem. Az Iránnal vívott háború nyolc hosszú éve után miért indítana háborút az iraki diktátor egy másik szomszédja ellen?

Megint kikandikált a függöny mögül, de nem látta egészen tisztán, ki harcol kivel. Hevesen vert a szíve, mert rettegett a háborútól és az erőszaktól. A libanoni polgárháború idején született, és akármilyen fiatal volt, emlékezett rá, mennyire kíméletlen volt az a konfliktus. A libanoni harcok olyan hevesek voltak, hogy a családja évekig a szomszédos Cipruson élt. Szerencséjük volt: a közeli rokonok közül senkit sem öltek meg, és majdnem mindenük megmaradt. Csak apja néhány áruháza semmisült meg, amikor a maroniták rakétákat lőttek az épület mögötti síita közösségre. Apja üzlete mára ismét felvirágzott.

Amikor az ablaka alatt felerősödött a csatazaj, Jazmína tudta, hogy tennie kell valamit. Kinyitotta a bőröndjét, előhúzott egy blúzt és egy szoknyát. Gyorsan kibújt a hálóingéből, a csinos kékből, az Eiffel-toronnyal az elején, és sietősen felöltözött. Ekkor meghallotta, hogy izgatott vendégek szaladnak a folyosón. A nyomukba szegődött.

A hallban észrevette a kollégáit, és csatlakozott a félősen összebújó, hírekre váró csoporthoz. A szálloda vezetése szétküldte az alkalmazottait, akik azzal a sokkoló hírrel tértek vissza, hogy az iraki katonaság megszállta Kuvaitot. A vendégekkel tudatták, hogy a kis országot pár óra alatt legyőzték, és mindenki csapdába esett.

Jazmínát és a munkatársait annyira megdöbbentette az új helyzet, hogy nem tudták eldönteni, mit tegyenek; ezért aztán nem csináltak semmit. Végül Jazmína azt javasolta, reggelizzenek, amíg lehet. Ki tudja, mi lesz velük?

– Jobb lesz teli hassal a börtönben – mondta vidáman nevetve, mintha jó vicc lenne börtönt emlegetni.

A szerény reggeli után az egész csoport a főnökük szobájába ment, ott elüldögéltek egy ideig, próbáltak nemzetközi hívásokat lebonyolítani, értesíteni akarták a családjaikat, hogy épségben vannak, de már nem működött a szolgáltatás. Végül mind visszamentek az étterembe, és elfogyasztottak egy könnyű ebédet. Éppen a teánál és a desszertnél tartottak, amikor iraki katonák törtek a szállodára. Az izgatott katonák fülsiketítő lármával rohantak végig a szűk folyosókon, lábbal vagy puskatussal szakították be a szobák ajtaját. A vendégek rémülten hallgattak, amikor a katonák ádáz arccal rájuk fogták a fegyvert, és azt kiabálták, lefoglalják a szállót az iraki hadsereg számára.

– Mindenki az utcára! – parancsolták.

Szerencsére előző este nem pakolta ki a bőröndjét, így Jazmína visszarohanhatott a csomagjáért, majd csatlakozott a munkatársaihoz a hotel melletti füves területen. Mindenki egyszerre beszélt, megpróbálták kideríteni, mi lenne a legjobb megoldás. A legénység vezetője azt bizonygatta, az irakiak csak a kuvaiti királyi családot akarják rákényszeríteni, hogy adjon Kuvait a vagyonából Szaddámnak.

– Mihelyt odaadják a kenőpénzt az al-Szabáhok – jelentette ki határozottan –, Szaddám kivonja a katonáit.

Jazmína nem mondott semmit, de eszébe jutott, milyen makacs volt Szaddám a nyolcéves iráni háború alatt. Nem olyan ember, aki könnyen lemond bármiről.

A fülsiketítő utcazajban elkalandoztak a gondolatai. Kuvaitiak száguldoztak az egyébként nyugodt kertvárosi utcán. A családjukhoz sietnek, vélekedett Jazmína. Eszébe jutott egy néhány hete látott bejrúti tévéműsor, amelyben a műsorvezető a bejrúti forgalomra panaszkodott, és azt jósolta, hogy a kocsik hamarosan felszállnak az autópályákról, és repülni fognak, mint a helikopterek.

Jazmína most egy ilyen repülő autóról ábrándozott, amely Kuvaitból Libanonba szállna vele. Álmodozás közben egyik kuvaiti barátnőjének az apja érkezett kocsijával a hotel elé. A vendégek csoportjában felismerte Jazmínát, megállította a kocsiját, kidugta a fejét az ablakon, és azt mondta neki:

– Jazmína, hallottad a híreket? Itt vannak az irakiak. Gyere, maradj a családommal, amíg jobbra fordulnak a dolgok.

Jazmína szerette volna, ha a barátai is vele mennek, de tudta, nem kérheti a férfitól, hogy mind a tizenkét emberért felelősséget vállaljon. Így aztán megkönnyebbülten azt mondta a főnöküknek:

– Megyek, legalább velem nem kell foglalkoznia. Találkozunk, ha újra megnyitják a repülőteret.

A főnök beleegyezett.

– Igen, így jó lesz. Találkozunk a reptéren.

Jazmína bedobta kis bőröndjét a kocsiba, és beült a hátsó ülésre. Úgy gondolta, nagyobb biztonságban lesz egy tiszteletre méltó kuvaiti családnál, míg a kollégái idegenek segítségére szorulnak.

* * *

Jazmína tehát hálásan beköltözött kuvaiti barátnője otthonába. Eleinte biztonságban érezte magát. Kuvaitot néhány nap alatt leigázták, bár az irakiak egyelőre nem hoztak új törvényeket. Ebben az időszakban az emberek többsége nem érzékelte, hogy veszélyben lenne az élete. Ám az iraki katonák hamarosan átvették az irányítást, és kifosztottak minden kuvaiti boltot és otthont. Lelkes tolvajok voltak, minden értékeset eltulajdonítottak: ékszert, aranyórát, tévét, divatos bútorokat.

Jazmína és a barátnője döbbenten nézte a szomszédságukba betörő féktelen katonákat, akik minden mozdíthatót elvittek. Miután minden pénzt, ékszert, tévét és elegáns bútort összeszedtek, a nagyhangú katonák felkapták a többnyire drága, fajtatiszta házi kedvenceket, ládákba gyömöszölték a rémült macskákat, vonyító kutyákat, és mindenki füle hallatára azt kiabálták, milyen busás árat kapnak értük a bagdadi bazárban.

Könnyű volt kitalálni, mi tüzeli a katonákat. Az Iránnal való hosszú háborúskodásban, Szaddám családját és törzsi rokonait kivéve, majdnem minden iraki elszegényedett. Szaddám embertelen uralma alatt a szegények még szegényebbek lettek, mint azelőtt. A közönséges iraki katonák még sohasem láttak akkora gazdagságot, mint amilyen Kuvaitban volt. Nem volt ritka eset, hogy az izgatott katonák négy-öt arany Rolexet csatoltak a csukójukra, és úgy feszítettek.

Jazmína alig várta, hogy elmenjenek, és visszatérhessen aggódó szüleihez Bejrútba. Talán, reménykedett, ha Szaddám katonái minden értékeset kivisznek Kuvaitból, visszamennek oda, ahová tartoznak, Bagdadba.

2. FEJEZET
Elfogva!

Irak átrajzolja a térképet – Kuvait a 19. számú tartomány

Bagdad, Irak

Ez a nemzet kedden átírta a világ térképét, letörölte Kuvaitot a földgömbről, és legújabb, kétségkívül leggazdagabb déli tartományává tette a korábbi emirátust. Szaddám Huszein elnök rendelete minden utalást eltüntetett annak a népnek a nevére, amelyik több mint egy évszázadon keresztül a déli szomszédja volt. Egyszerűen a 19. számú tartományának nevezte Kuvaitot. Ugyanez a rendelet parancsba adta, hogy a nemzet fővárosát, Kuvaitvárost ezentúl Kadhimának hívják – a terület ősi arab neve után.

– Los Angeles Times

1990. augusztus 29.

Az iraki megszállás első heteiben a kuvaitiak nem tértek magukhoz a megdöbbenéstől. A kuvaiti kormány az invázió első napján elmenekült az országból, és Táifban, Szaúd-Arábia hegyvidéki városában működött. A kuvaiti hadsereget pillanatok alatt legyőzték. A polgári lakosság magára maradt az agresszív iraki katonasággal, és semmi jóra nem számíthatott.

A kuvaiti nép nem harcias természetű. Az iraki katonasággal szembeszálló kuvaitiak lényegében egy kicsi, gazdag ország polgárai voltak, akik egész életükben nem ismerték az erőszakot. A közönséges kuvaiti polgárok csak a saját dolgukkal törődtek, vagyont gyűjtöttek, és nem érdekelték őket az arab világ többi részét túl gyakran felbolydító zavargások. Legalábbis így gondolta Jazmína.

Csakhogy a megszállás óta minden megváltozott. A gazdagságuk miatt puhánynak tartott kuvaitiak hamarosan bebizonyították Jazmínának, hogy szelídségük elszántságot és erőt takar. A kuvaiti férfiak felkeltek, hogy oroszlánként védelmezzék az országukat.

Jazmína megfigyelte a menedéket nyújtó család tevékenységét. Hamar észrevette, hogy egy emberként, minden lehetséges módszerrel harcolni akarnak a megszállók ellen. A két, húszas éveiben járó fiú komoly szerepet vállalt a kuvaiti ellenállási mozgalomban. Bár a kuvaiti haderőt legyőzték, a férfiak elszántan küzdöttek az iraki fegyveresek ellen.

Ami az iraki katonákat illeti, meglepetten tapasztalták, hogy a kuvaitiak nem szeretnének Irak részévé válni. Kuvaitvárost Kadhimának keresztelhették, és Irak 19. tartományának nevezhették az országot, de a kuvaitiak visszautasították a követeléseiket, és szívós ellenállást szerveztek. Mereven elutasították az idegen hatalmat, ami még hevesebb ellencsapásra késztette az iraki katonákat.

Az irakiak már régóta meg voltak győződve róla, hogy Kuvaitban minden fiatal férfi az ellenállás tagja, ezért egy egész kuvaiti nemzedéket gyanúsnak tartottak. Miután a férfiak számára nehézkessé vált a szabad mozgás, a nővéreiket vagy az unokanővéreiket bízták meg a fegyverek és a fontos dokumentumok szállításával. A nőkről egy ideig nem gyanították, hogy ellenállók, ezért hatalmas siker koronázta a tervet, legalábbis kezdetben.

Az ellenállás éjszaka dolgozott, a kuvaiti városokban nappal nyugalom honolt. Az unalmas napok egyhangúságában változatosságra vágytak az elcsigázott iraki katonák. Kevés volt a szórakozás, hiszen az egész országot kifosztották a szórakozónegyedekkel együtt, melyek most színpompás konténerekben tornyosultak Bagdad körül.

Az iraki katonák talán azt várták, hogy a „hallgatag kuvaitiak”, akik még nem csatlakoztak az ellenálláshoz, meghívják őket vacsorára vagy ünnepségre, de tévedtek. A palesztinok és a királyságban dolgozó más nemzetiségek egy része együttműködött ugyan az irakiakkal, de a kuvaitiak megvetették a megszállókat. Az unatkozó irakiak megsértődtek és dühbe gurultak, amikor a kuvaitiak elutasították baráti közeledésüket.

Idővel az iraki katonák még komiszabbak lettek. Távol az otthonuktól azt tették, amit annyi katona a civilizáció kezdete óta: megerőszakolták a nőket.

Jazmínáék szomszédjai azt suttogták, hogy az iraki katonák saját házukban támadják meg a nőket. Betörik az ajtót, megkötözik és a ház különböző részeibe zárják a férfiakat, aztán arra kényszerítik a nőket, hogy vetkőzzenek le, majd egymás után mindet megerőszakolják tizenkét évestől negyvenévesig… sőt ötvenig, ha az idősebb nőnek fiatalos a külseje.

Mások arról számoltak be, hogy a katonák az útzáraknál szemelik ki a nőket. Ha fizikailag kívánatosnak találják a női járókelőt, a kíséretében lévő férfira szegezik a fegyverüket, a nőt pedig magukkal viszik és megerőszakolják. Többször tört ki lövöldözés az ellenőrző pontoknál, amikor a fegyveres kuvaiti férfiak védelmükbe vették asszonyaikat.

Jazmínáék nem is tiltakoztak, amikor a ház férfi tagjai azt mondták, rejtőzzenek el, ha idegen férfihangokat hallanak.

* * *

„Az iraki invázió után Kuvait fosztogatások, kínzások, kivégzések és a nemi erőszak színterévé vált. A menekültekkel készített interjúk sokasága iszonyatos képet festett a tömeges letartóztatásokról, a kínvallatásokról, a csoportos kivégzésekről, a sorozatos nemi erőszakról és a tárgyalás nélküli kivégzésekről.