Eötvös József

Kultúra és nevelés

Összegyűjtötte és szerkesztette

Mezei Márta

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-063-2

IRODALOM

A francia drámai literatúra és Victor Hugo

Volt egy kor Franciaországban – XIV. Lajos korának nevezik, mert akkor csak egy ember élt, s annak neve XIV. Lajos vala – nagy kora az alávalóságnak, a hitetlenségnek. Fáradtan a középkor hosszú viadalaitól, nyugalma után vágyódott az emberi nem, habár tömlöcben volna is. El vala használva a szenvedelem, kihűlve az érzemény, s csak hideg önzés dobogtatá még az emberi szíveket. Volt egy kor, melyben Franciaország eltűnt, s Versailles lépett helyébe, s alig hihetnők, hogy úgy volt, ha a literatúra nem adna tanúságot az elmúltról. E literatúra, mint akkor minden, csak kevesek tulajdona levén, regálénak nevezhetném, melyet az akadémia kibérlett, a népben erős gyökereket nem hajthatott, vele nem erősülhetett, nem tenyészhetett; függetlenül s kevélyen állott a Thèâtre Français vagy az akadémia szűk térein, inkább ama fácskához hasonlatos, melyre karácsonykor gyermekeknek ajándékokat aggatnak, mintsem az erős tölgyhöz, melynek árnyaiban nyugodalmat keres a férfi. A régi féktelenséget olyannyira elunta mindenki, hogy végre mindennek törvény szabatott, nem félve akkor semmitől az emberi nem, mint a korlátlanságtól. Útlevélre vala szüksége minden szónak, s ezt csak az akadémia szótárábannyerheté; mindennek elhatározott, változhatatlan formák rendeltettek, s mint a kertekben, úgy a gondolatokban minden kitűnő ki vala küszöbölve, míg végre a kertész ollója a fák valódi formáit elfeledteté. S itt álltak ők, a szegény ifjak, lángoló lelkeikkel, zajgó szíveikkel, magányosan a középkor múmiái között, kiknek egykori életökből cifraságuknál nem vala meg egyebök, s vágy tölté ifjú lelkeiket valami nemesebb után; itt álltak ők, körültekintve az elvénült, kiégett, erőtelen hazában,keresve, ha nem találnak-e valami jobbat, mi szíveikhez férne, s midőn nem találtak semmit, elszomorodva némultak el. És az akadémia, oly halványoknak látván őket, szóla gúnyolólag: legyetek költők – s régi klasszikusokat ada nékik, ifjú érzeményeiknek. És e könyveket átvevék a halovány ifjak, és olvasának bennök nagy férfiakról s nagy tettekről, s egy időről, melyben még voltak emberek; kimondhatatlan vágy tölté el szíveiket, és e kor az ő korukká lett, és éltek benne. Mert az emberi nem oly halottnak látszott, azért támasztának fel régi hősöket, kik hajdani nagyságról szóltak és hajdani erényről; és a nép kíváncsian hallgatá, gyermekhez hasonlóan, kinek mesét mondanak, s ha a szomorújátéknak vége volt, kimentek mind a felvilágosult színházból setét utcáikba, s nevettek a csodálatos dolgokon, melyek csak egy óra előtt oly hihetőknek látszottak, s örültek józanságukon, gondolván, hogy az emberi nem fölébredett, mert elvesztette álmait. És a nagyurak is örültek a fönséges játékon, melyet oly nyugodalmasan nézhettek páholyaikból; s mert a hajdankor minden hősében csak magokat találták, elvégre a költőnek ügyes hízelkedéseért éppen egy tobákszelencét vagy egypár aranyat küldének. Ez vala éltetek, ez sorsotok: megvetés a kezdet, a vég az akadémia; mert ha egyszer e célt elértétek, a poézisnak úgyis vége volt, s csak sírjaitokon tudta meg végre a nép, hogy egykor költők valátok.

Voltaire halálávalmindaz, mi a klasszikus iskolában egykor nagy volt, sírba szállt; a klasszicitás nem vala többé, s habár élve még a trónuson mutogatták is a népnek, mint egykor Szigetnél Szolimánt, az csak azért történt, hogy más uralkodót ne válasszon magának; s mindaz, mi e héroszok halála után annyi kötetekben íratott, nem érdemel figyelmet, hanemha mint halotti jelentése a klasszicitásnak.

Régi tapasztalás a literatúra történeteiben, hogy két nagy epocha egymásra szakadatlanul nem következik; mindig egy időszak fekszik közöttök, melyet bámulás tölt el. Ifjú emberek, és hisz az övék a poézis, sokkal boldogabbak nagy mesterek csodálásában s követésében, mintsem hogy függetlenül új utakat választanának munkásságuknak. Ami mindenütt történt, Franciaországban is történt volna, habár nagy esetek e népet a művészet határaiból ki nem ragadják. De a tett kora eljött, az ütközet napja véres fényével, és ki csak erővel bírt Franciaországban és bátorsággal és egy lélekkel, harcba szállt; a költésre, mint a bámulásra, csak aggok maradtak s gyávák, kiknek nem vala elég vérök, hogy kionthassák.

És ki is énekelt volna azon korban, hol senki nem hallgata dalára, hol egypár népdal dörögve szállt az országon át, s bennök mindenki minden érzeményit feltalálta; egy nagy hősköltemény vala egész Franciaország; ki szállt volna pályára a históriával, ki rímelt volna a nép előtt, mely hősök szaváhozszokott? És mégis voltak íly emberek, kik az idő ellen panaszolkodtak, mely őket nem érté, melyet ők nem értenek. A respublikán és a császárságon át vonta magát eliteratúra régi ízetlenségeivel, unalmas alexandrinusaival, elhasznált gondolataival, melyeken hasonlóságukból, könnyen megösmerhetni az ősöket, kiket Corneille vagy Racine teremte egykor. Létezni hagyák őket, mert megveték, s mert a nagy császár akarta úgy, kinek akkor magának volt akaratja Franciaországban.

Egy Augustus kora kedvező lehet a literatúra kifejlődésének, hogy Napóleon kora nem az; felette szebb vala a jelenlét, mintsem hogy múlt dolgokrul szólt volna valaki, és annyi izgalmakhoz szokott a nép, hogy költésre nem vala szüksége. Mint XIV. Lajos egykor elbízottan mondhatá: L’état c’est moi, úgy mondhatá ő: La gloire c’est moi, s elmerült minden azon férfi bámulásában, ki annyi nagyot tett, hogy maga az igazság is hízelkedésnek látszott. Süllyedett végre ő is; ő vala sírköve a revolúciónak, melyen minden, mit ez nagyot tett, nagy betűkkel fel vala jegyezve; levetették őt is, és sóhajtott Franciaország, de e sóhajtás vala első lélegzése egy új életnek, mely ifjan és hatalmasan fejlett ki. Elveszté a férfival jelenkorát, a múltra tekinte vissza, s régi gondolatai felébredtek ismét. -

Restaurációját ünnepelte a literatúra is. Büszkén és fönségesen lépe föl az akadémia, s elkezde legitimitásról beszélni; negyvenfejű cerberusként ült le hatalmasan a literatúra küszöbén, vigyázva, hogy senki az árnyékok országából ki ne léphessen – s folytatta nagy szókönyvét. De Franciaország megváltozott: egy gondolatért hevült most, s mint az ifjú, ha szeretni kezd, költővé lett. Bátran s bátrabban zenge a dal, magasabban emelkedék a dalnokszív. Új formákat alkota mindenki magának, új szókat az új érzeménynek; s ha néha a régi láncok csörögtek még, az azért vala, mert széttörték. Kíváncsian hallgatott a nép ez énekre, melyet most először ő is érte, örülve a szebb jövőnek, melynek tavaszhangjait hallá. De az akadémia nagyfontosan rázta hajporos fejét, s diplomájára mutatott és elfonnyadt babérjaira, és non plus ultráról kezde beszélni. Az ifjúság szemébe nevetett és tovább danolt. Ekkor összehítta a tudós kórház egész hatalmát, s elkezdék hosszú szirénadalukat, mely még mindenkit álomba szenderített, hogy a bátor ifjúságot elaltassa; de hisz álmodott, hogy lehete őt elaltatni?

A romanticizmus elkezdődék, s mert elkezdődött, mert némi szívekben gyökereket vert, mert meggyőződéssé vált, győznie kellett; mert kevésnek adatott meggyőződés, de annak, ki bírja, nem állhat ellen semmi, s legkevésbé a hit, mely nem egyéb, mint legfensőbb álom a meggyőződésről. – Ha felnyitjuk a történetek könyvét, e naplóját az emberi nemnek, melyben nem találunk följegyezve mást, mint bizonytalanságait; ha visszatekintünk a küzdés epocháira: az újat találjuk mindenütt győzve a régin, éppen mert új, mert a századból eredett s a században találja visszhangját, mert lennie kell, míg a másik csak maradni akar, mert ifjú, s mint olyan az élet csíráját éppen úgy hordja magában, mint a régi a halálét.

Nemcsak művészség a poézis, mint p. o. szobrászat, vagy festés vagy architektúra; – a poézis szükség, egy jajkiáltása az emberi nemnek, mely jobb után vágyódik – egy tán, mely akkordját még csak keresi, s disszonanccá válik, ha nem találja; a poézisnek van hazája, van százada, s csak ott érteni őt egészen. A klasszicitás örökké idegen vala Franciaországban: A Parnasszon, a Helikonon, a castali forrásnál kereste egzaltációját a költő, s dala idegen hősekről szólt, kiknek nevét a francia kimondás, ha elronthatá is bár, franciává nem teheté. S ha mindez nem vala is, az idegen mitológia, melyben nem hitt senki már, mely, mióta iskolában taníták, minden poézisét elvesztette, elég vala minden érdek elrontására. – Az akadémiának valának költői, a népnek nem vala; szüksége vala költőre, s Hugo Victor támadott. -

Vannak emberek, kik századukat megelőzik, kiknek lelkivilága szebb jövendőnek nyílt, kik az aerostatához hasonlóan magasan, tisztább légbe emelkedve, az alant álló emberiségre lenéznek, melytől, mint a sasnak, nincs mit várniok mást nyilaiknál; voltak ily emberek, s csodáljuk, ez úgyis egyetlen jutalmuk; – de csak az, ki egészen korában élt, ki korát megérté, az hathat. Hugo Victor ez utóbbiak egyike. Az ő érája a XIX. század, az ő hazája Franciaország; minden érzeményt, mely népének szívét emelte, ő érzette; minden öröm, remény, fájdalom visszhangot talált szívében is. Minden, amit énekelt, V. Henrik születésére készített ódájától a Roi s’amuse-ignépérzemény vala; és abban fekszik nagysága, hogy felette nagy volt nem vetni meg a popularitást. Midőn látá azon literatúrát, azon hideg XVIII. század poézisét illatlan virágaival, jeges napjával, embereivel élet nélkül, – midőn látá e művészetet, mely márványszoborként hidegen, halaványan állt előtte, tudósoknak reminiszcencia, tudatlanoknak semmi: akkor érzé, hogy más poézisnek is kell lenni, mint amelyet utánozás szül, és új ösvényt tört magának, vezetőül nem véve mást, mint érzeményét, célul az igazságot.

Múlt kelle dalának, de érzé, hogy múltunk nem a római vagy görög világ, hanem a középkor. Felfogta tehát e kort, ez ifjú korát az emberi nemnek, egész nagysága s boldogtalanságával, álmival s reményivel, és odaállítá századja elébe, mint egy kérdést. Az ő poézise egy világ, de világ, mint a miénk, teli keservvel; világ, melyben a napot csak néha, terhes fellegek szélein látni; virágtalan s teli sírokkal, örömtelen s teli dicsőséggel; világ, melyet bámulunk, de melyből elkívánkozunk. Nyelvén szólítá meg századát; mi csoda, hogy keményeknek látszanak hangjai? Korából festett egy képet; mi csoda, hogy komolyak vonásai? Egy Napóleont bírt e század, Delille énekein örvendjen-e? – Nem tetszeni, használni vala Hugo Victor célja, és ő elérte. Felette szent, felette nagy vala néki a poézis, mintsem hogy játékként célnak tartaná; neki eszköz vala, melyet használt, hogy népét erősítse; s az erő erény. Igazság az, mit keresett, mit feltalált, és azért fog élni, legnagyobb tanúja korának.

Nem fejezhetem be ezen hosszú és sokaknak talán unalmas előszómat anélkül, hogy itt Hugo Victor önszavait, melyekben drámai munkálatiról szól, előhoznám. „Szükség, hogy a dráma – így szól Angeló-hozírt előszavában –, mint ezen munka írója azt alkotni kívánná, filozófiát adjon a sokaságnak, az ideáknak formát, a poézisnak inakat, vért, életet, részrehajlatlan magyarázatot a gondolkodónak, a beteg léleknek gyógyszert, a rejtett sebeknek balzsamot, egy tanácsot mindenkinek, mindenkinek törvényt.” – A században, melyben élünk, a művészet köre messze terjedt: a publikum,így szólt a költő egykor; a nép,így szól a költő ma.

1836