A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Marilù Oliva: LA BIBBIA

RACCONTATA DA EVA,

GIUDITTA, MADDALENA E LE ALTRE

Copyright © 2025 – La Bibbia raccontata da Eva, Giuditta, Maddalena e le altre by Marilù Oliva

Published by arrangement with Loredana Rotundo Literary Agency, Italy

Fordította

Nagy Nóra

Hungarian translation © Nagy Nóra, 2026

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla

traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

Az Európa Könyvkiadó a szerkesztés során a szentiras.hu oldalon mindenki számára hozzáférhető Szent István Társulati Bibliát

vette alapul, mely a Szent István Társulat fordítása

bizonyos kifejezések esetében illetve a bibliai nevek írásmódjánál.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft., Szekszárd

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Szerkesztő Rónay Tamás

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Kalcsics Ildikó

Tördelés EMU Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-106-385-9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

TARTALOM

A Teremtés könyve

Éva

Hágár – i. e. 1800 körül

Lea – i. e. 1700 körül

Kivonulás

Mirjam – i. e. 1250 körül

Sámuel könyve

Mikál – i. e. XI–X. század

Judit könyve

Judit – i. e. VII–VI. század

Dániel könyve

Zsuzsanna – i. e. VI. század

Eszter könyve

Eszter – i. e. V. század

Evangéliumok

Mária Magdolna – i. sz. I. század

Utószó

A papámnak és titkos kéziratának

Hová ment szerelmed,

asszonyoknak gyöngye?

Hová lett kedvesed, hadd keressük veled?!

Szerelmesem lement a kertjébe,

a balzsamágyakhoz,

hogy élvezze kertjét, s liliomot szedjen.

Én a kedvesemé vagyok, s ő az enyém –

a liliomok között legeltet.

Oly szép vagy, kedvesem, mint Tirsa városa,

és mint Jeruzsálem, olyan kedves vagy!

Fordítsd el tőlem a tekinteted,

mert megigézel vele.

A hajad akár a kecskenyáj,

amely leereszkedik Gileád hegyéről.

A fogaid az anyajuhokhoz hasonlók,

amelyek épp most hagyják el az úsztatót.

Mind ikreket ellenek,

és még egyikük sem vesztette el fiát.

A halántékod akár egy gránátalmagerezd

a fátyolod alatt.

Királyné van hatvan,

ágyasasszony nyolcvan,

[és a szolgálóknak se szeri, se száma].

De galambom, ki tökéletes, csak egy van.

Anyjának egyetlene, szülőjének kedveltje.

A lányok, akik látják, boldognak hirdetik,

királynők s ágyasok ünneplik.

Ki az, aki úgy ragyog, mint a hajnal pírja,

s szép, mint a telihold, világos, mint a nap,

és oly félelmetes, mint a zászlós hadak?

Énekek éneke 6, 1–10

A TEREMTÉS KÖNYVE

Éva

Kezdetben teremtette Isten az eget és a földet. Amit senki nem láthatott – mert akkor még semmi nem létezett, csak Ő –, egy kozmikus kitörés hatása: forrón szétömlött a világmindenség peremén, majd azonnal megszilárdult, és felragyogott a végtelen. Az idő megállt néhány pillanatra. Majd újrakezdődött az egész, és miközben többször összehúzódott és kitágult isteni sebességgel, végül le is lassult.

A föld lakatlan volt és üres, a mélység felszínét beborította a sötétség, és Isten Lelke tűnődve lebegett a vizek fölött.

A kimondott szó volt mindennek kezdete. Ő azt mondotta:

– Legyen világosság.

És lett.

Dicső sugárkoszorúja ömlött szét a fényességnek, amelyet az Örökkévaló elválasztott a sötéttől, meghagyva nekik, hogy eztán csak egy-egy tünékeny, delejező pillanatra egyesüljenek, amikor az alkony megidézi az elmúlás szellemét: hajnal és esthomály nem más, mint fény és sötét, melyek nem mentesülhetnek az égi parancs alól.

A második napon Isten elválasztotta a vizeket, és közéjük helyezte az égboltozatot, melyet megrendítő néven „ég”-nek hívott.

A harmadik napon Isten egyesíteni akarta mindazt, ami folyékony, és kiemelkedett a szárazföld: a föld elvált a tengertől. Az Ige által megteremtődött a világ: ingatag, kiszámíthatatlan, fenséges tágasság. Háborogva mozgott fel és alá a tengerár, mintha sosem lelne megnyugvást. Mélységes, alattomos szakadékok, suttyomban surrogva felcsapó, majd lelappadó tajtékok, fáradhatatlan ritmusban fürgén tekergőző és megtörő hullámok. Végül az elcsendesedett, szinte háborítatlan felszín mozdulatlansága, melyen mintegy hajbókolva tükröződött vissza az égbolt.

Isten tudta, hogy más titkok mellett a tenger mélye őrzi a zene titkát. A víz a legváltozatosabb az összes hangszer közül: képes lágyan dalolni, kristályosan pattogni, robajlón rikoltani, és egy kagyló kürtjéből öblös barlang ókori visszhangja szól. Az itt lakó lények – halak, puhatestűek, delfinek és mások – dalolnak, de dalukat csak a velük egyívásúak érthetik. A tenger azúrkék felszíne alatt legyőzhetetlen a zene. A medúzák többek között ezért is képtelenek abbahagyni a táncukat.

A medúzák akkor még félénkek voltak, a föld kietlen; Isten – aki éppúgy kedvelte a színeket, mint a színtelenséget – azt akarta, hogy a föld zöldelljen, ahogy a tengereket is megajándékozta a kék árnyalataival, a kobalttól a ciánkéken át az áttetsző azúrkékig. Az Úr akkor virágokat, zöldellő növényeket és fűféléket adott a földnek: a síkságok borostyánsárgája, a hegy-völgyek barnája pöttyözte a tájat, minden cserje, minden szár mosolyra fakadva kinyílt és sarjat hajtott, könnyűszerrel szaporította a saját fajtáját. Elég volt hozzá, hogy a magja a földre hulljon.

A negyedik napon Isten megformálta a ragyogó és távoli csillagokat, melyek kétségbeesetten kapaszkodtak az éjszakába. Képzeletgazdag fénygömbök a világegyetem őrült forgásában, mögöttük fényes, frissen kifejlett szentjánosbogarak csillagporraja. Azért alkotta meg a csillagokat, hogy legyen mihez igazítanunk az ünnepeinket, és vezessenek bennünket, ha lenyugszik a Nap. De mindenekelőtt azért, hogy aki felnéz rájuk, ne érezze magát egyedül.

Elérkezett az ötödik nap, és Ő azt akarta, hogy a vizek élettől lüktessenek, hogy szivárványszínben tükröződő halak cikázzanak a csermelyekben, hogy a végtelen tengerek mélyét óriáscetek hasítsák halk neszezésükkel. De teljen meg élettel a levegőég is – és egy pillanat alatt, akár a mezőn egyszerre kifeslő virágszirmok, számtalan fajú szárnyas népesítette be az eget, szürkék, fehérek, hollófeketék és színpompásak siklottak dombok és fennsíkok felett, éles szemükre bízva magukat, mit sem sejtve arról, hogy mily könnyedség az, ami a levegőben tartja őket.

Ám mindez nem volt elég, és a hatodik napon az Örökkévaló szabadjára engedte a képzelőerejét: az Ő akarata csúszómászók, szelíd nyájak és vad falkák sokaságát hívta életre, és meghagyta mindnek, hogy szaporodjanak. Előrelátó lévén gondolt mindenre: e sürgető ösztönzés nélkül egyiknek sem jutott volna eszébe, hogy egy magafajtával párosodjon.

Akkor Isten lepillantott a földre, és így szólt:

– Most azt akarom, hogy jöjjön létre egy ember a képmásomra és a hasonlóságomra. Olyan teremtmény lesz, amely uralkodni fog az összes többin.

Fogott egy maroknyi agyagot, a saját termetére formázta, és életet lehelt az orrába. Megszemlélte az eredményt, és ki tudja, milyen gondolata támadt. Mindenekelőtt megáldotta, és csak azután magyarázta el, hogy milyen lesz az élete:

– Élvezhetsz mindent, amit csak akarsz, adok neked gyümölcsöt és gabonát, kalászt és gumókat, magadhoz veheted mindazt, ami ínyedre van, a kérődzők és a madarak étke pedig füvek és növényzet lesznek. Te kiválsz közülük: te fogsz mindegyiknek nevet adni.

Így lett, Isten mégis úgy érezte, hogy még mindig hiányzik valami igen alapvető.

A férfi egymaga volt. Körbeburkolta az unalom, és nem engedte, hogy hozzászokjon az idő éteri dimenziójához. Várakozva körbetekintett, a halvány nyugtalanságtól csomó képződött a torkában.

Az Úr, abbéli reményében, hogy megszabadítja e csüggeteg magánytól, mély álmot bocsátott rá. Bemetszést ejtett a puha bőrén, kivett egy bordát, majd visszazárta az oldalát: a csontból női alakot formázott, és így történt, hogy megszülettem. Felnőtt voltam rögtön, mezítelen, a bőröm áttetsző, és az arcomra ezer kérdés volt írva.

Dobogott a szívem, felemeltem és leengedtem a mellkasomat, hogy elvégezzem az egyesülés rítusát a teremtett világgal. Minden pillanatban levegő áramlott belém, és aztán ki is belőlem: mintha a világmindenség darabkáit lélegeztem volna be, majd bocsátottam volna ki, miután átjártak; minden egyes lélegzetvételt csodának éltem meg. Létezésem lüktető bizonyítéka és voltaképpen a nevem is ugyanarra utal: „élni”, Éva.

Kíváncsian és óvatosan szemügyre vettük egymást Ádámmal. Mi ez a test, amely akár egy csapda, fogva tartja egyre kitörni vágyó lényünket? Mit jelent, hogy a természet csodájának részei lettünk? Itt lenni, és nem másutt, egy alakba zárva, a lábak, karok mozgásának kitéve, pimaszul gyökeret eresztve, mintha láthatatlan lánc húzna lefelé a föld mélyébe, a tekintetünkkel befogni az egész világot, de nem érhetni el az égben magasan szárnyaló íbiszeket: kik is voltunk mi ketten?

Mit jelent hát az, hogy létezünk?

Lassú léptekkel megindultunk, óvatosan körbekerültük egymást, felfedezve – mivel tudni nem tudhattuk, hiszen tükörbe nem nézhettünk addig –, hogy miben vagyunk hasonlóak, és miben különbözünk.

– Hús vagy a húsomból, és csont a csontomból. Ezért… – szólalt meg az első férfi, aki addigra már nevet adott minden dolognak – …ha én ish vagyok, férfi, akkor te ishá vagy, nő.

Isten ezúttal nem avatkozott közbe. Mindaz az elképesztő sok minden, ami hat nap alatt megtörtént, megállásra késztette, és Ő megpihent. Ezt törvénybe is kellett foglalni. A Mindenható tehát megáldotta a hetedik napot, hogy a pihenés szentséges idejét örökkön örökké megtartsák.

Az idő folyt, mint egy tündéri ajándék, összesűrűsödött, ahogy soha azután. Ez volt a mindenünk, nem gyanítottuk, hogy megváltozhatna. Nem ismertük a halált, ezért nem is törődtünk vele. Azt gondoltuk, az élet olyan, mint a gyönyörű szárnyú, halhatatlan pillangók, melyek örök szépségükben tündökölnek.

Ádámmal örömteli életben volt részünk az Édenben, egy keleten lévő kertben.

Isten mindenfajta nedvdús, ínycsiklandó és tetszetős növénnyel ellátott bennünket, élvezettel csipegettünk ezt-azt, nem kellett megművelnünk a földet, mert minden termett bőségben magától. Eső rövid ideig esett, és kellemes volt, hőség nem kínzott, és legkedvesebb időszakunk az éjszaka lett: amikor beburkolóztunk sötét leplébe, mintha szülőanyánk védőszárnyai alatt éreztük volna magunkat.

A nappal is sok izgalmat tartogatott. Két nélkülözhetetlen darabja voltunk egy mágikus kirakónak. Az első férfi órákon át szemlélte a buja tájat, de a legfigyelmesebben a jó és a rossz tudásának fáját vizsgálta. A kert közepén nőtt, az élet törzse mellett. Fenséges lénye vonzotta a tekintetet. Márpedig Isten megtiltotta, hogy megkóstoljuk a gyümölcsét, és a parancsa ijesztően határozott volt. Nem tehettük meg, hogy ne engedelmeskedjünk, az isteni hang ünnepélyessége megkövetelte. Ádámhoz intézte a szavait, de tudtam, hogy mindkettőnkre egyformán vonatkoznak:

– Bármit ehetsz, amit megkívánsz, dúskálhatsz a földi jókban, mert gazdag kertet ajándékoztam neked. Az egyetlen fa, amelyhez soha ne nyúlj, a jó és a rossz tudásának fája: ha a parancsomat megszeged, meghalsz.

Mit jelent az, hogy meghalunk? Lehunyjuk a szemünket, és nem mozdulunk többé, akár egy örök álomban? Mozdulatlanná merevedünk, mint a kövek? Nem pöröghetünk kinyújtott karral, az üres levegőt és a tücsökszót kergetve? Soha többé nem lehet részünk ebben a minket körülvevő bőségben, vagy valamiképpen visszatérünk ide, akár más formában? A mulandóság ismeretlen érzése távoli fenyegetésnek tetszett, és nem törődtünk vele.

A világ lebegett, akár álomban, a tenger és az égbolt kékje még egybefolyt a kezdetek képlékenységével. A szelek gyengéd szellők voltak, csak a tágas síkságokon bolondultak meg, és rontottak a frissen kiemelkedett sziklatömböknek. Senki nem volt, aki tudta, aki felmérhette volna a nagy titkot; ami volt, elég volt, és a maga egyszerűségében lélegzett. A félelem nem volt valós veszély. Élni annyit jelentett, mint a természet édes karjába zárva létezni, és mi vakon megbíztunk benne. És amikor lehunytuk a szemünket, elért hozzánk a tenger távoli zenéje.

Én nem éltem még az első öt napon. De tudom, mi történt, mert elmesélte a kígyó, aki mindent tud. Kihallgatta a többi állat beszédét – a láthatatlanság adományával ugyan nem dicsekedhet, de nesztelen kúszása megtanította az álnokságra – és ami hibádzott, azt kipárolta a vonuló felhőkből, az izzó magmából, a higgadt kövekből. Biztosan nem Istentől, mert ő nem válaszolt volna neki.

A kígyó – nahás – felfogta, hogy milyen mérhetetlen kincset jelent a tudás, és talán ezért csábított oda, hogy megszegjem a parancsot. Jól emlékszem csillogó szemének álnok tekintetére, amikor megkérdezte:

– A Mindenható valóban megtiltotta, hogy egyetek a kert egyik fájáról?

– Mindent megkóstolhatunk, amit csak megkívánunk. De a tudás fájához nem nyúlhatunk, különben meghalunk.

A kígyó ráfonódott a tiltott fatörzsre; rejtély volt számomra, hogy pikkelyes teste hogyan tud ennyire folyamatos ívbe tekeredni. Egyébként nem viszolyogtam a mienktől különböző külsejétől, sőt kedvem lett volna megérinteni, hogy sima-e vagy érdes a bőre. Magabiztos és hízelgő beszédének mindenesetre nehéz volt ellenállni:

– Ugyan! Dehogy haltok meg, sőt, ha esztek a gyümölcsből, átláttok a dolgokon, tudás birtokába juttok, és ugyanúgy tudni fogjátok, mi a jó, és mi a rossz, mint Ő.

A kígyó e néhány szavától új távlatok nyíltak előttem.

Miért tagadjam meg magamtól ezt az élvezetet?

Közeledtem tehát a tiltott helyhez, most először. Megérintettem a fát, amelyet eddig csak félelemmel telve szemléltem. Olyannak tűnt, mint a többi fa, lédús és csábító gyümölcsei kínálták magukat. Leszakítottam egyet, és örömmel megettem.

Ha egyszer mindenen osztoztunk Ádámmal, ezt az élvezetet is meg akartam osztani vele.

Először is ráébredtem, hogy a kígyó nem hazudott: nem haltunk meg – legalábbis nem azonnal. Az édes cseppek lecsorogtak az állunkon, és egy dologban egészen bizonyosak lehettünk: soha nem éreztük magunkat ennyire élőnek. Kedvvel falatoztunk, mit sem sejtve arról, hogy hamarosan minden örökre megváltozik. Nem szeméremből kötöttem össze a fügeleveleket és alkottam meg az első ruhát: sok máshoz hasonlóan ez is egy módja volt annak, hogy azonosuljak a természettel.

Ami ezután következett, az leginkább elszakadásnak nevezhető, mint amikor a szülő nőnél elvágják a köldökzsinórt, s ezzel megszűnik a kötelék a gyermekével. Az Éden eddig valóban egy nagy, otthonos anyaméh volt, de most változás kezdődött, érezni lehetett a levegőben. Az Örökkévaló a nappali szellőben a kertben járkált, megéreztük, hogy a lépteiben harag gyűl, és elrejtőztünk a bokrok között. Most ismertük meg, milyen a rosszallása, és fegyvertelenek voltunk ellene.

Ő azonban ránk talált, és szokása szerint előbb Ádámhoz fordult:

– Miért rejtőztél el?

– Hallottam, hogy a kertben vagy, és féltem mezítelenül mutatkozni előtted.

– És azt honnan tudod, hogy mezítelen vagy? Netalán szakítottál a tiltott fa gyümölcséből?

– Az asszony adott belőle!

Ekkor Isten hozzám fordult, és magyarázatot követelt. Tapasztalatlan voltam és rémült. Most először éreztem csalódottságot, és azt, hogy magamra hagytak, mintha Ádám elárult volna. Annyira bántam már a hiszékenységemet, hogy zavaromban nem jutott jobb eszembe, mint hogy a kígyóra hárítsam a bűnt.

Az Úr ekkor a hüllőhöz fordult:

– Átkozott kígyó! A hasadon fogsz csúszni, és a föld porát eszed életed végéig! Ellenségeskedést szítok közötted és az asszony között, a te ivadékod és az ő ivadéka között: ő széttapossa a fejedet, te pedig a sarkát veszed célba.

Akkor újra hozzám fordult:

– Neked megsokasítom terhességed kínjait. Fájdalmak közepette szülöd gyermekeidet. Szenvedsz, és vágyakozol a férjed után, ő pedig uralkodni fog rajtad.

A vétket tízszeres megtorlás követte. Vissza kellett állítani a felbomlott egyensúlyt. Most Ádám volt soron, aki talán azt hitte, hogy megússza:

– Te is büntetést érdemelsz, mert hallgattál az asszonyod szavára, és ettél a fáról. Átkozott lesz a föld miattad, fáradsággal szerzed meg rajta a táplálékodat életed minden napján. Tövist és kórót terem számodra, arcod verítékével eszed a kenyeredet, míg vissza nem térsz a földbe, amiből vétettél. Mert porból vagy, és porrá leszel. És most kifelé!

Nem értettem: valóban ilyen rettenetes bűnt követtünk el? Csak az Úr és a kígyó voltak tisztában e szavak horderejével, én magamhoz se tértem: annyi paradicsomi pillanat után kiűzettünk onnan, pusztán azért, mert kíváncsiságból megkóstoltunk egy gyümölcsöt. Mintha kettéhasadt volna az ég. És megnyílt volna a föld a lábunk alatt. Jeges szél csapott le ránk, mire az Úr egy-egy bőrtunikát nyújtott nekünk. Kiűzettünk az anyaméhből, mi, akik a gyümölcs édes ízén kívül semmit nem ismertünk. Rémülten visszafordultunk: az Édentől keletre az Úr kerubokat állított, akik villámló kardot markoltak. Az üzenet egyértelmű volt: ha megpróbálunk visszatérni, a kerubok utunkat állják.

Megértettük, hogy nincs visszaút. A kezdetben megszokott teljesség ábrándja elillant. Körbetekintve széttöredezett a láthatár: a fűcsomók eddig zöld szőnyege rögtön tönkrement, mihelyt ráléptünk, elsárgult, és el is hervadt, a hegyek foltjai komoran sötétlettek, a felhőket pillanatok alatt szétszabdalták, mulandóvá tették a szelek. Minden állandó változásban volt. Hol a tikkasztó forróságban pihegtünk kimerülten, hol hirtelen támadt zivatarok gyötörtek. Elég volt egy pillanat, hogy megsebezzük magunkat a bozótosban, vagy elbotoljunk egy kőben. Megtapasztaltuk, hogy milyen a bőrön esett seb, láttuk, milyen élénkvörös a belőle csorgó vér színe. Megtanultuk, hogy a test megadja magát, hogy milyen csillapíthatatlan tud lenni a fájdalom, hogy milyen elképesztően sérülékeny az a burok, amelyben összetörve éltünk.

Aggodalom szorította össze a mellkasunkat. Az egykori boldogság tünékeny álomvilágba szorult vissza, elérhetetlen ábrándképpé merevedett. A magunkra hagyatottság messzire űzte tőlünk, és ettől kivert minket a veríték. Megismertük a rothadás bűzét. Először egy farkas teteménél, majd egy csontsovánnyá aszott juh láttán, mely a mulandóság érzését árasztotta. Az élet előbb kiteljesedik, majd kihuny: így végezzük egyszer mi is. Összerezzentünk az állatok vonyítására, egy semmiség elég volt, hogy megrendítsen bennünket. Egy hosszabb menet végén kapkodtunk levegő után, mintha egy gyűlöletes kéz ellopta volna tőlünk. Ilyen lényekké tett minket Isten: homokvárakká lettünk a hullámtörőn. Nem hallottuk már a tenger zenéjét, mert a teremtett világot nem érzékeltük többé.

Ez volt tehát a jó és a rossz ismerete, az édes gyümölcs megízlelésének következménye? Reménytelenül próbálni kielégíteni az ösztöneinket, hogy leplezzük a megnyugvás hiányát? Vagy annyira vágyni a tünékeny megnyugvásra, hogy gyötrelemmé tesszük mindazt, ami előtte és ami utána következik?

Ez volt az élet. Belemerülni a kétkedésbe, sírni, vigaszt keresve élni, miközben az idő múlása titokban belénk véste a nyomát. Gyógyír volt, ha gyümölcsöt ehettünk. Vagy ha forrásvízzel olthattuk szomjunkat. Az első alkalom, amikor Ádámmal gyermeket akartunk nemzeni, mérhetetlen megkönnyebbülés volt, mivel mi is úgy egyesültünk, ahogy azt az állatoktól láttuk. De a hús húsba fonódásából kipréselt cseppnyi öröm nem tartott soká, körülöttünk ugyanis minden pusztulást sejtetett.

Megtanultunk együtt élni, mint két fél, akiket bármelyik pillanatban magával ragadhat a tengerár. És a pusztító áradat el is ért bennünket, amikor a fiaink megnőttek.

Hány éves is volt Káin és Ábel, amikor a szerencsétlenség megtörtént? Túl kicsik ahhoz, hogy emlékezzem rá. Káin, az elsőszülött, már ügyes földműves volt. Ábel pedig a nyájat őrizte.

Arra tanítottuk őket, hogy legyenek hálásak Istennek – de amellett, hogy lekötelezettek neki, hálájuk jeléül ajándékot is illő adniuk. Mindketten azt ajánlották fel áldozatul, amijük volt: Káin a föld gyümölcsét, Ábel az újszülött állatai kövér részeit. Ábel áldozatát Isten becsülte, Káinét nem, ő pedig úgy érezte, óriási igazságtalanság történt vele. Miért ér többet az öccse áldozata? Mi alapján billent az öccse felé a mérleg nyelve?

Káin megdühödött, úgy érezte, őt mellőzték, és az irigység elvette az eszét. Az Örökkévaló látta, hogy elkomorult, és figyelmeztette:

– Miért vágsz ilyen arcot? Vigyázz: a bűn lesben áll, és vár rád, akár egy gonosz szellem. Megpróbál legyűrni, de neked kell legyőznöd őt.

És akkor megtörtént az, amit soha nem lenne szabad egyetlen anyának sem megérnie. A jón és a rosszon túl, a legzordabb reménytelenségen túl van egyfajta fájdalom, amit csak az ismer, aki gyermeket szült: ha elveszíti méhe gyümölcsét. Isten megkímélhetett volna ettől, de valójában ez volt az első büntetése: beletaszított az életnek nevezett ingovány legsötétebb mélységeibe.

Mindezt utólag értettem meg, amikor felfejtettem a szálakat.

Káinnak soha nem volt bátorsága bevallani nekem.

Nem mondta el, hogy kihívta a fivérét a mezőre, ahol megölte. Nem ismerte el, hogy megálljt kellett volna parancsolnia magának. Hogy az Úr – miután végignézte a gonosztettet – próba elé állította, és rögtön utána megkérdezte, hol a fivére. Káin pimaszul így felelt:

– Honnan tudjam? Talán az őrzője vagyok?

Mit tettél, én fiam?

Hogy voltál képes erre, mondd?

Ezerszer végigéltem azokat a kegyetlen perceket. Mit nem adtam volna érte, ha ott lehetek, közéjük álltam volna, felkínálom saját lelkemet a testvérgyilkosság helyett. De megtörtént.

Reményt vesztve magamhoz szorítottam örökre elveszített fiam hideg testét, és minden szívfájdalmamat zokogva, üvöltve kiabáltam világgá. A legfájóbb és legsötétebb gyász az, amikor anya hajol halott gyermekére. Mozdulata megmerevedett, fiatalságának vibrálása kővé dermedt. A szeretett arc vonásai eltorzultak a halál szorításában.

Nem, az Úrnak ezt nem lett volna szabad ránk mérnie. Hogy a halál durva karja öleljen. Hogy mosolytalan ajkát simítsam.

Megértettük a fenséges kert elvesztésének következményeit: mindegyikünk különvált, saját terhével rakottan, és a sors könyörtelenül vert bennünket.

De ezzel még nem volt vége. Az isteni átok Káint is elérte, mert a bűn megállíthatatlan láncolatot indított útjára.

– Testvéred kiontott vére hozzám kiált a földből. Légy átkozott, kitaszítva arról a földről, mely megnyitotta a száját, hogy befogadja Ábel vérét!

– Olyan nagy az én bűnöm, hogy nem remélhetem a megbocsátást? Elűzöl innen, földönfutóvá és szökevénnyé teszel, akit bárki meggyilkolhat?

Hogy jut eszedbe a megbocsátás, fiam, ha egyszer lemoshatatlan vér tapad a kezedhez, szólaltam volna meg ekkor.

Isten jelet rajzolt rá, amely megvédelmezi:

– Nem hagylak el. Soha senkit nem hagyok el. Aki árt neked, hétszeresen meglakol érte.