A Bellamy Creek-sorozat részei:

Száguldó szerelem

Bilincsbe vert szenvedély

Melissa Gastonnak

Lehet, hogy az én nevem van a hajó oldalára írva,
de kétségkívül te vagy a kapitány!

Köszönöm, hogy mindent megteszel azért,
hogy eljussak oda, ahova szeretnék!

Szeretnék vacsorára palacsintát enni,

Szeretnék a fejedben rekedni,

Szeretnék veled együtt tévét nézni, akár az ágyban is,
ha a kedvünk nem a legjobb.

Szóval kérlek, minden kérdésedet tartogasd a végére,
talán addigra elég bátor leszek, és válaszolok.

De talán soha nem fogom elmondani, mire gondolok.

Nem baj, nem is kell, majd helyettem te elmondod.

Lizzie McAlpine

Egy

Cole

– Most komolyan ebben akarsz menni? – kérdezte a kilencéves lányom, Mariah, a hálószobám ajtajában állva, a homlokát ráncolva.

Alaposan megnéztem magam a komód fölötti tükörben.

– Persze. Mi a baj vele?

– Unalmas. Azt hittem, buliba mész.

– Csak a kocsmába megyek a barátaimmal – feleltem, miközben ránéztem a vadászzöld pólóra, amit azért választottam, mert ez volt legfelül a fiókban. Talán ez volt a probléma? Vagy a khaki színű nadrág? Mariah belépett a szobába, ledobta magát az ágyamra, állát a kezére támasztva.

– De hát ez egy buli lesz, nem? Nem Griffin bácsi legénybúcsújára mész?

– De igen – feleltem.

A legénybúcsúk nem tartoztak a kedvenc programjaim közé, de Griffin Dempsey és én gyerekkorunk óta egymás mellett lakunk, és fiatalabbak voltunk Mariah-nál, amikor a legjobb barátok lettünk. Két hét múlva megnősül, és én leszek a tanúja – egy szó mint száz, ma este kötelező megjelennem.

– Egyébként mit jelent a legény? – kíváncsiskodott Mariah.

– Egy olyan fickó, aki nem házas – válaszoltam, és az államat vakargattam. Talán ez az öv nem volt jó választás. Kicsatoltam, és úgy döntöttem, kicserélem egy sötétebb barna bőrszíjra.

– Te is legény vagy?

– Nem.

– De hát neked sincs feleséged.

– Volt…

– De te nem is váltál el! Van valami neve annak, ami te vagy?

– Özvegy – mondtam neki, miközben egy új övet csúsztattam át a nadrág övbújtatóján.

– De ez olyan öregesen hangzik.

– Mert öreg vagyok.

– Apa! Harminchárom éves vagy. Az nem is olyan öreg – mondta, de a hangjából érződött, hogy azért kicsit öregnek tart.

– Köszi! Így most jobb? – megfordultam, széttártam a karomat, és megmutattam a buliruhám új változatát.

Mariah a fejét csóválta.

– Nem, még mindig uncsi vagy.

Csúnyán néztem rá.

– Most mi van? – kérdezte. – Csak őszinte vagyok! – Pimasz vigyor jelent meg az arcán. – Úgy nézel ki, mint az a fickó, aki tegnap volt itt lemérni az új ablakokat.

Felnyögtem.

– Ugyan már, annak a pasasnak akkora a hasa, mint egy söröshordó.

– Akkor olyan vagy, mint az a pasi, akitől a nagyi az új kocsiját vette.

– Fred Yaldoo? Annak is óriási pocakja van, és ráadásul még kopasz is! Ennyi.

Ledobtam magam mellé az ágyra. Mariah felsikított, és megpróbált lemászni, de sikerült elkapnom, és megcsiklandoztam a bal füle mögött azt a pontot, ami mindig megnevettette.

– Ne! Ne! Jaj, bocsánatot kérek – sikongott. – Visszavonok mindent! Te vagy a legjóképűbb apuka az egész világon!

– Már késő!

A nagy visongásra anyám is előkerült, és karba tett kézzel megállt a hálószobám ajtajában.

– Ti meg mi a fenét csináltok itt?

Gyorsan megpaskoltam Mariah-t, aztán elengedtem.

– A lányom szerint úgy nézek ki, mint Fred Yaldoo.

Csak hogy biztos legyek benne, hogy ennek semmi alapja sincs, felpattantam, és megnéztem magam a tükörben. Szerencsére minden rendben volt a hajammal. Talán nem ártott volna megborotválkozni, de már mindegy. Griffin és a srácok nem foglalkoznak a borostámmal.

Mariah leugrott az ágyról, és igyekezett legalább másfél méternyire eltávolodni tőlem.

– Nem is ezt mondtam! Csak azt mondtam, hogy unalmasan öltözik.

Anyám az ajtóból kritikusan végigmért, egyik kezét a csípőjére téve.

– Így akarsz elmenni a buliba?

A szememet forgattam, aztán lehajoltam, és előhúztam a barna bőrcipőmet a szekrényből.

– Igen. És most inkább megyek, mielőtt még tovább romboljátok az önbecsülésemet.

– Belehalnál, ha egy kicsit elegánsabban öltöznél fel? – folytatta anyám, közben belépett a szobámba, és rendezgetni kezdte a komód tetején lévő cuccaimat.

Leültem az ágyra, és felhúztam a cipőmet.

– Anya, kérlek, hagyd ezt abba! Nem kell kitakarítanod a szobámat. Nem vagyok már tízéves.

– Az én házamban laksz, úgyhogy fogadd el, hogy én takarítok – vágott vissza, és összeszedte a szétszóródott pénzérméket, majd beledobta őket egy kis festett agyagtálba, amelyet Mariah tavaly készített a művészeti órán. – Ha disznóólban akarsz élni, vegyél magadnak saját házat.

Mariah és én összenéztünk, azzal a na-témánál-vagyunk pillantással. Anyámnak a rendről alkotott elképzelése totálisan eltért más normális emberekétől. Neki a morzsa, a por és a rendetlenség jelentette az első számú közellenséget. Nem is emlékszem, hogy gyerekként láttam-e őt egyáltalán seprű, porszívó, rongy vagy valamilyen flakon nélkül mászkálni a házban. A bátyámmal, Greggel korán megtanultuk, hogy azonnal lehúzzuk a cipőnket, ahogy belépünk a házba, azonnal feltöröljük a kiömlött folyadékot, és reggelente az első dolgunk az volt, hogy beágyaztunk, különben… Mindig azzal viccelődtünk, hogy anyánk parfüm helyett is kézfertőtlenítőt használ. Akár díszcsomagolásban azt adhattunk volna neki karácsonykor.

– Tulajdonképpen pont ezen gondolkodtam – mondtam, miközben bekötöttem a cipőmet.

– Arról, hogy saját házunk lesz? – kérdezte Mariah meglepetten.

– Igen – feleltem. Felegyenesedtem, és ránéztem, próbáltam felmérni a reakcióját. − Mit szólsz hozzá?

Mariah szájába kapta a hüvelykujját.

– És hol lenne?

– Nem tudom. Körbe kell néznünk. Vedd ki a hüvelykujjad a szádból!

Úgy tett, ahogy kértem.

– Messzire költöznénk?

– Nem feltétlenül.

– Gondolkodhatnék rajta?

– Természetesen.

Megértettem a bizonytalanságát – ez volt az egyetlen otthon, amit egész életében ismert. Születése után azonnal anyámhoz költöztünk, mert azon a napon elvesztettük Trishát.

– Ne aggódj, Mariah, majd átmegyek, és kitakarítok nálatok – nyugtatta meg anyám, és a kötényével letörölte a bekeretezett esküvői fényképünket, majd kissé más szögben visszatette a komódra.

– Erre nem lesz szükség, anya.

– Igazán? – szembefordult velem, keresztbe tett karokkal. – Úgy gondolod, hogy felveszel majd egy házvezetőnőt? És ha már itt tartunk, akkor egy szakácsot és egy bébiszittert is?

– Nem.

– És ki fog főzni rátok?

– Majd én.

– Nem is tudsz főzni! Na és a munkabeosztásod? Hét előtt haza sem érsz. Mi lesz Mariah-val iskola után?

– Majd megoldjuk, anya.

– Egyedül kell lennem? – Mariah hangja remegett.

– Szó sincs róla – nyugtattam meg.

– Átmehetek hozzátok suli után, és készíthetek neked vacsorát, Mariah – mondta anyám. – Vagy te jössz hozzám. Bár eleve butaság lenne elköltözni, ha így lesz. Komolyan mondom, Cole, ha nem akarsz újra megnősülni, akkor mi értelme…

– Elég volt ebből, anya – szorongva próbáltam elkerülni a szokásos vitát, különösen Mariah előtt. Odaléptem a lányomhoz, és meghúztam az egyik copfját. – És te mit csinálsz ma este? Mariah sugárzott.

– Miss Cheyenne azt mondta, hogy átmehetek hozzá manikűr-pedikűrre, és közben filmezünk.

– Tényleg?

Cheyenne Griffin húga volt. Mariah általános iskolájában volt tanítónő, és körülbelül másfél éve költözött haza az édesanyjához, aki a szomszédunkban lakott. Nagyon kedves volt Mariah-val – egyfajta pótnagynéni és nővér egyben.

Ráadásul gyönyörű volt, olyan testtel, ami nem hagyott hidegen, és mostanában állandóan ő járt a fejemben – és ezek nem mindig voltak ártatlan gondolatok. Seggfejnek éreztem magam emiatt, és soha nem közeledtem hozzá, de őszintén szólva sokkal szívesebben néznék most filmet Cheyenne-nel összebújva a kanapén, mint sörözgetnék a hangos kocsmában.

– Blair néni is ott lesz – Mariah oldalra billentette a fejét. – Ugye, nem baj, hogy így hívom, mikor még nem házasodtak össze Griffin bácsival?

– Szerintem nincs ezzel semmi baj. Sőt, biztosan tetszik is neki – nyugtattam meg. Kicsit közelebb hajoltam, és megnéztem Mariah szív alakú arcocskáját, ami évről évre jobban hasonlított az anyjáéra, bár a kék szemét és világosbarna haját tőlem örökölte. – Nem ettél valami csokisat ma este?

– Csak egy Moose Tracks jégkrémet – nyalta meg a száját.

– Gondoltam, mert olyan bajuszod van, mint a jávorszarvasnak abban a könyvben, amiből esténként olvasni szoktam neked. Futás arcot mosni!

Kuncogva eltakarta a száját.

– Rendben!

Amikor kiszaladt, anyámhoz fordultam.

– Légy szíves, ne ijesztgesd azzal, hogy elköltözünk. Már egy ideje fontolgatom, és úgy érzem, most jött el az ideje. Még nem dolgoztam ki minden részletet, de szeretném, ha támogatnál ebben.

Felemelte a kezét.

– Természetesen támogatlak, drágám. Mindig szívesen látlak, de megértem, hogy saját térre vágysz. Szerintem ez jó dolog. Egy helyes lépés a megfelelő irányba.

– Köszi.

Elmosolyodott, ezüstös haját a füle mögé igazította.

– Ami pedig a ruhádat illeti…

– Az nem képezi vita tárgyát – mondtam gyorsan, lekapcsoltam a villanyt, és elindultam kifelé a szobámból.

– De hát egy buliba mész – mondta, és ott lépkedett a nyomomban. – Mit szólnál egy csinos inghez és nyakkendőhöz?

Elindultam lefelé a lépcsőn.

– Csak a haverokkal találkozom a kocsmában, anya. Ugyanazokkal a srácokkal, akikkel általános iskolás korunktól együtt lógok. Abszolút nem érdekli őket, hogy mi van rajtam.

– De lesznek ott mások is. Lehet, hogy pont ott ismerkedsz meg valakivel.

Helyben vagyunk, gondoltam. Ezért érdekli annyira, mi van rajtam – és persze erre utalt a „megfelelő irány” kifejezéssel is.

Úgy tűnt, hogy anyám, mint körülöttem szinte mindenki, valamiféle véget nem érő küldetést vállalt magára, hogy meggyőzzön arról, keressek magamnak másik feleséget. Hiába mondtam már el milliószor, hogy nem akarok megnősülni, ők sosem adták fel.

– Jól érzem magam egyedül is, anya – mondtam, és beléptem a konyhába.

– Persze, ezt mondod, de közben…

– Azért mondom, mert ez az igazság – belefojtottam a szót, közben kétszer is leellenőriztem, hogy eltettem-e a pénztárcámat és a telefonomat, majd felkaptam a kulcsaimat a pultról. – Nem értem, miért gondolja mindenki, hogy egyedül boldogtalan vagyok. Egyáltalán nem vagyok az.

– Nem arról van szó, hogy szerintünk boldogtalan vagy, édesem. Csak azt gondoljuk, hogy te, hogy is mondjam… − a megfelelő szavakat kereste.

– Mondd csak ki!

– A múltban ragadtál – bökte ki végül, és összekulcsolta a kezeit.

– Ez hülyeség – mondtam, és csípőre tettem a kezem.

– Na ne mondd! Kilenc éve nem randiztál komolyan senkivel, Cole.

– Mert nem érdekel a komoly randizás. De ez még nem jelenti azt, hogy megrekedtem.

– De szándékosan a magányt választod.

– Azt választom, hogy jó apja leszek a lányomnak, és mindig ott leszek mellette, amikor szüksége van rám.

– Rengeteg egyedülálló apa házasodik újra! Nem gondolod, hogy Trisha is ezt akarta volna? Lehalkítottam a hangomat.

– Csak az számít, hogy Mariah mit akar… és mit nem akar. Az, hogy újra megnősülök, olyan dolog, ami megrémíti. Ezt egyszer őszintén bevallotta nekem.

– Mariah még gyerek. Igen, aggódik, hogy elveszíthet téged, de majd megszokja a gondolatot. Tovább kell lépned, Cole.

Mély levegőt vettem, ahogy mindig, amikor anyám vagy bárki más megpróbálta megmondani, mit szeretett volna Trisha, mi a legjobb a lányunknak, vagy hogy mit kellene tennem. Engem nehéz volt kihozni a sodromból, de azt nem szerettem, ha megmondják, hogyan kellene élnem az életemet. Felnőtt férfi voltam, és tudtam, mit akarok.

– Nézd – mondtam –, értékelem, hogy ennyire törődsz velem, de tévedsz – továbbléptem, anya. Elfogadtam, hogy egyedülálló vagyok, elfogadtam, hogy egyedül fogom felnevelni a lányomat, és elfogadtam, hogy az élet nem mindig úgy alakul, ahogy előre elterveztük. És ezt neked is el kell fogadnod.

A fejét ingatta.

– Még csak esélyt sem adsz magadnak arra, hogy újra szerelmes legyél.

– Az az igazság, anya, hogy ez soha nem fog megtörténni.

– Hogy lehetsz ebben olyan biztos?

– Mert kétszer sosem csap le ugyanoda a villám.

Kopogtattak a hátsó ajtón, mire mindketten felugrottunk. Az üvegablakon keresztül láttam, hogy odakint Cheyenne mosolyog és integet.

– Gyere be, kicsim – kiáltotta anyám.

Cheyenne kinyitotta az ajtót, és belépett a konyhába. Hűvös szellő jött vele, és magával hozta a halott levelek és az égő fa illatát, mintha a szomszédban valaki befűtött volna a kandallójába. Az arca kipirult a hidegtől, szőke haját lófarokba kötötte, de úgy tűnt, mintha a fele kiszabadult volna a szélben, és az arca körül hullámzott.

– Sziasztok! – mondta vidáman. – Csak azért ugrottam be, hogy megkérdezzem, Mariah-nak lenne-e kedve elszaladni velem a boltba, hogy vegyünk egy kis rágcsálnivalót az esti csajos bulihoz.

– Ó, szerintem teljesen odalenne az örömtől – mondta anyám. – Máris megyek, és szólok neki.

Amikor kettesben maradtunk, Cheyenne felém fordult, és elmosolyodott.

– Hogy vagy, Cole?

– Kösz, jól.

– Mi a baj?

Megráztam a fejem, és azt mormoltam:

– Az anyám.

– Ó – mondta, és felemelte a kezét. – Hidd el, tökéletesen megértelek. Harminc felett az anyáddal élni felér a folyamatos kínzással.

– Elköltözöm – jelentettem ki, ott és akkor meghozva a végső döntést.

Felszaladt a szemöldöke.

– Tényleg?

– Igen. Már egy ideje gondolkodom rajta, de úgy érzem, most jött el az ideje – kicsit elhallgattam. – Feltéve, hogy Mariah-nak nincs ellenvetése.

A lány lassan bólintott, miközben telt alsó ajkát rágta.

– De azért a városban maradsz?

– Persze. Hacsak nem kérem az áthelyezésemet egy másik rendőrkapitányságra vagy ilyesmi, akkor muszáj itt maradnom. És kétlem, hogy Mariah örülne neki, ha kirángatnám az iskolájából, ha búcsút kellene vennie a családjától és a barátaitól, akiket ősidőktől fogva ismer.

– Értem – sóhajtott. – Én is alig várom, hogy elköltözhessek. De megfogadtam, hogy addig nem teszem, amíg ki nem fizetem az összes diákhitelemet és hitelkártya-adósságomat.

– Ez bölcs döntés. Mennyi időbe telik?

Vállat vont, és bolyhos, barackszínű kardigánja lecsúszott az egyik válláról. Alatta valami fehér csipkés cuccot viselt, ami úgy nézett ki, mint egy melltartó és egy póló keveréke. Enyhe áramütést éreztem az ágyékomban, és gyorsan másfelé néztem.

– Eredetileg úgy terveztem, hogy két évembe telik majd – folytatta –, de szuper motivált vagyok, szóval talán csak pár hónapot kell még várnom – mondta nevetve. – Szeretem az anyámat, de néha az őrületbe kerget.

– Dettó.

– Nem is lenne semmi bajom vele, ha csak a saját dolgával törődne.

– Pontosan.

– Értem én, hogy amikor ennyi idős volt, már mindene megvolt: férje, saját háza, gyerekei… De vagyunk néhányan, akik még dolgoznak ezen. Na mindegy – megrázta a fejét, és rám mosolygott. – Szóval akkor most indulsz a Bulldogba, Griff bulijára?

– Igen – feleltem, és végignéztem magamon. – Bár az anyám és a lányom szerint nem az alkalomhoz illően vagyok felöltözve. Szerinted jól nézek ki?

– Határozottan – mondta kicsit habozva. – Ha golfozni mennél, tökéletes lenne.

Felnyögtem.

– Mariah szerint úgy nézek ki, mint Fred Yaldoo.

Cheyenne nevetett, a szeme csillogott.

– Az autókereskedésből?

– Igen. Igaza van?

Válasz helyett a szája elé kapta a kezét, de nem sikerült elfojtania a vihogást.

– Erre inkább nem mondok semmit.

– A francba, legyen igazatok. Akkor átöltözöm. De mit vegyek fel?

– Talán egy inget? Amit öltönyhöz szoktál felvenni, vagy valami ilyesmi? És talán ne ilyen khaki színűt.

– Szövetnadrággal?

– Lehet. De egy sötét farmer is jó lesz. Attól függ, milyen inget választasz.

– Ezért is örülök annyira, hogy mindennap egyenruhát hordok – feleltem, és megnéztem az időt a telefonomon. – A francba! Már így is késésben vagyok. Feljönnél velem, és segítenél választani valamit?

Ismét felnevetett.

– Persze, ha megbízol az ízlésemben.

– Bízom benned.

Letettem a pultra a kulcsaimat, majd kimentünk a konyhából, és már a lépcsőn jártunk, amikor eszembe jutott: vajon bölcs dolog, hogy Cheyenne-t felhozom a hálószobámba? Már a konyhában sem volt egyszerű kordában tartani a gondolataimat.

Az emeleti folyosón elmentünk Mariah szobája mellett – annak idején ez volt a bátyám, Greg szobája –, és hallottuk, ahogy anyám próbálja rábeszélni, hogy vegyen fel egy tiszta pólót, mert ez jégkrémfoltos.

Kitártam a szobám ajtaját, felkapcsoltam a mennyezeti lámpát, és a szekrényre mutattam.

– Ott vannak az ingek és a szövetnadrágok. Farmer a komódban, a második fiókban – azután, mint aki jól végezte a dolgát, az ágyra vetettem magam, és a kezemre támaszkodva hátradőltem. – Sok szerencsét. A divat tényleg nem az én műfajom.

Cheyenne egy pillanatra megállt az ajtóban, mintha nem mert volna bejönni. Körbenézett – a szekrénytől a komódon és a falakon át az ágyig szemügyre vett mindent.

– Még soha nem voltam itt fent. Micsoda tisztaság!

– Ilyen a házirend.

Kicsit tétován belépett a szobába, és beleszippantott a levegőbe.

– Még az illat is milyen jó! Griffin szobája mindig bűzlik.

Nevettem.

– Valószínűleg az enyém is ugyanolyan büdös lenne, mint egy tizenévesé, ha az anyám nem illatosítana.

Vigyorogva odament a szekrényhez, és átnézte az ingeimet. A műanyag vállfák zajosan csúsztak végig a farúdon.

– Ehhez mit szólsz?

Odanéztem, és láttam, hogy egy tengerészkék és királykék kockás ing van a kezében.

– Szerintem jó lesz.

– A színei passzolnak a szemedhez – mondta. Becsukta a szekrényajtót, és a kezembe nyomta az inget, amely még mindig a vállfán lógott. – Olyan szép szemeid vannak.

Felnéztem rá, és nem sikerült kimondanom a bókot: a te szemed is gyönyörű! Arannyal pettyezett, nagy, barna szemeit sűrű fekete szempillák keretezték. És ahogy rám nézett, úgy éreztem, mintha én lennék az egyetlen férfi a világon. De amikor elvettem tőle az inget, csak annyit tudtam kinyögni:

– Köszi.

– Szívesen.

Apró mosolyt küldött felém, majd a komód felé fordult, és kihúzta a második fiókot.

– Farmer lenne a legjobb hozzá. A legsötétebb farmered.

– Szerintem találsz ott pár sötét farmert.

Lehajolt, és turkálni kezdett a farmerjaim között. Figyeltem őt, és hagytam, hogy a szemem szabadon kalandozzon formás vonalain. Ahogyan a konyhában, most is újra éreztem a vágy fellobbanását. De most nem néztem félre. Sőt, azon kaptam magam, hogy az jár a fejemben: vajon mit szólna hozzá, ha a csípőjére tenném a kezem. Az ölembe húznám. Az arcomat a nyakába temetném. A kezemet a pulóvere alá csúsztatnám. Órákat tudnék Cheyenne testének a felfedezésével tölteni – el tudnék veszni benne úgy, hogy soha nem akarnám megtalálni magamat.

Mielőtt megállíthattam volna, a nadrágom vastagodó duzzanata erőteljes erekcióvá vált, és tudtam, hogy képtelen leszek felállni úgy, hogy ez ne legyen látható. Néha – de csak néha – nem jelent előnyt az, ha az ember jól felszerelt.

– Már meg is van. Ez tökéletes lesz – Cheyenne felegyenesedett, és egy összehajtogatott farmert dobott az ágyra.

– Kösz – mondtam előrehajolva, a könyökömmel a térdemre támaszkodtam, hogy eltakarjam erőteljes férfiasságomat.

A lábamat nézte.

– A cipő jó lesz. Van sötétbarna bőrszíjad?

– Pont az van rajtam.

– Megnézhetem?

– Nem.

Kissé meghökkent a válaszomon, de újra próbálkozott.

– Biztos vagyok benne, hogy jó lesz. Csak rá akarok nézni.

– Hát, most nem lehet.

A szemét forgatta.

– Cole, ugyan már!

– Nem lehet.

– Most mit hülyéskedsz? Miért nem láthatom az övedet? – kérdezte, és kacagva megragadta a karomat. Megpróbált felhúzni, de olyan erősen rántottam vissza, hogy egyenesen az ágyra zuhant.

– Ó! – kiáltotta, amikor a teste az enyémhez csapódott, és a lendület hatására hátraestem. Rám zuhant, és az ösztöneim átvették az irányítást – a hátára fordítottam, és a csuklóit a matrachoz szorítottam, miközben a férfiasságom a combjához feszült. Nem tudtam titkolni, milyen hatással van rám. Összenéztünk.

– Ó – mondta újra, ezúttal halkabban.

Majdnem elvesztettem a kontrollt, és a legszívesebben megcsókoltam volna.

Ehelyett felugrottam az ágyról, és a komódnak dőltem.

– Szóval, milyen is az az öv?

Felült, és elkerekedett a szeme.

– Hmm, elég nagy.

Majdnem elnevettem magam.

– Micsoda?

Akkor pánikba esett, az arca bíborvörösre változott.

– Úgy értem, tökéletes. Az öv. Az öv tökéletes. Megy a ruhádhoz.

Lekászálódott az ágyról, az első ajtóhoz rohant, amit meglátott, és felrántotta.

– Megkeresem Mariah-t, és indulunk.

De a ruhásszekrény ajtaját nyitotta ki, amit csak akkor vett észre, amikor a benne lógó ingek között próbált kimenni.

– A másik irányba… – mondtam, és a folyosó felé mutattam.

– Rendben – felelte, és anélkül, hogy rám nézett volna, kirohant a szobából.  – Jó szórakozást! Szia!

Amikor eltűnt, becsuktam mögötte az ajtót, az egyik kezemmel nekitámaszkodtam, végigsimítottam az államon, és próbáltam nem nevetni.

Basszus. Soha többé nem hívom fel Cheyenne Dempsey-t a szobámba.

Évekkel ezelőtt, még középiskolás korunkban, Griffin megígértette a három legjobb barátjával – velem, Enzo Morettivel és Beckett Weaverrel −, hogy egy ujjal sem nyúlunk a kishúgához. Ő valószínűleg már elfelejtette az egészet, de én nem. És én mindig is álltam a szavamat, de a fenébe is!

A fenébe!

Míg átöltöztem, Cheyenne parfümjének ellenállhatatlan illata lengedezett a levegőben, és ott maradt az emlék, milyen érzés volt a teste az enyém alatt… Nem tudtam megállni, hogy ne gondoljak arra: van-e az ilyen gyerekkori ígéreteknek elévülési idejük?

Mármint… azok a szemek. Azok az ívek. Azok az ajkak.

Egyszerűen… a fenébe!

Kettő

Cheyenne

– Teljesen biztos vagyok benne – suttogtam kétségbeesve Blairnek a konyhában. – Éreztem. Aztán rá is néztem. Azt mondtam: „Hmm, elég nagy”. Aztán megpróbáltam a ruhásszekrényén keresztül elmenekülni… – megborzongtam, és megráztam a fejem. – Annyira kínos volt!

– Szerintem ő jobban zavarba jött, mint te – kuncogott Blair, miközben egy nagy zacskó barbecue chipset öntött egy tálba. − Mit mondott?

– Semmit!

Töltöttem magunknak egy kis pinot grigiót, és néhány jégkockát dobtam egy kancsóba Mariah-nak, aki a nappaliban várt ránk.

– Mégis mi a fenét mondhatott volna?

– Mit csináltál, amivel felizgattad?

– Gőzöm sincs – feleltem. Egy kancsó limonádét vettem ki a hűtőből, és öntöttem egy keveset a pohárba. – Azzal, hogy kiválasztottam a ruháját? Megdicsértem a szemét? Vagy hajolgattam előtte?

Blair egy chipset rágcsált.

– Ez a farmer fantasztikusan áll rajtad.

– Tényleg? – A hátsómra gondoltam, ami az a hely volt, ahol szerintem mind az öt kiló súlyfeleslegemet cipeltem, amit képtelen voltam leadni.

Na jó, hat és fél.

– Határozottan – mondta.

Elővettem még egy tálat, és beleöntöttem egy zacskó SkinnyPopot.

– Még mindig nem tudom felfogni, hogy egyáltalán felhívott a szobájába. Mintha a legnagyobb álmom vált volna valóra. Azt leszámítva, hogy a komódon ott áll a róla és Trisháról készült esküvői fotó.

Blair meglepettnek tűnt.

– Még mindig?

Bekaptam néhány szem pattogatott kukoricát.

– Mondtam már neked, hogy az esküvőjük éjszakáján sírva aludtam el?

– Hűha, tényleg?

– Bizony. Akkor már egy éve főiskolára jártam. Végül valami kollégiumi seggfej vette el a szüzességemet, aki halványan emlékeztetett Cole-ra, de mint később kiderült, egy csepp jóindulat sem volt benne. De mindegy is, tizenkilenc éves voltam, és azt hittem, egyszer és mindenkorra elfelejtettem Cole Mitchellt. Aztán megláttam őt a templom előtt, ahogy fekete öltönyben, könnyes szemmel Trisha felé lépdelt, és rájöttem, hogy soha nem leszek túl rajta. És hogy ő sosem lesz az enyém. Ameddig csak tudtam, ott maradtam a lagziban, aztán hazajöttem, és jól kibőgtem magam.

– Ez nem semmi! – mondta Blair, és bekapott még egy chipset. − Hány sráccal randiztál csak azért, mert Cole-ra emlékeztettek?

– Hát, voltak páran – feleltem, és még több pattogatott kukoricát tömtem a számba. – És a végén mindig kiderült, hogy mekkora köcsögök.

– Talán olyannal kellene járnod, aki éppen az ellentéte.

– Azt is megpróbáltam – feleltem. – Mindent megtettem, elhiheted. Rengeteg sráccal randiztam. Néhányszor még azt is bemagyaráztam magamnak, hogy szerelmes vagyok. De titokban a szívem hűséges maradt Cole-hoz. Folyton azt vártam, hogy valaki más iránt is így érezzek. Mert… nincs igazam? Nem olyan szerelmet kellene kívánnom, amitől pillangók cikáznak a gyomromban, és hevesebben dobog a szívem? Ha nem ilyen, akkor mi értelme az egésznek?

– Azt hiszem, igazad van – sóhajtott Blair. – Bárcsak kinyitná végre a szemét, és meglátná, milyen nagyszerűek lehetnétek együtt!

– Ha tudnád, hányszor kívántam már ezt! Valahányszor megláttam egy hullócsillagot, elfújtam egy születésnapi gyertyát, vagy pénzt dobtam a szökőkútba… – Bekaptam egy maréknyi pattogatott kukoricát. – De hiába. Úgy érzem, hogy van egy… Trisha alakú űr a szívében, amit én sosem tudok betölteni. – Megint a fenekem jutott eszembe. – És azt hiszem, túl nagy a fenekem.

– Ó, te jó ég! – a szemeit forgatta. – Egyáltalán nem erről van szó.

– Akkor miről van szó?

– Ezt nem tudom pontosan – ivott egy korty bort. – Nyolc év telt el Trisha halála óta, ugye?

– Kilenc. Szülés után belehalt a csillapíthatatlan vérzésbe – mondtam halkan, hogy a kislány ne hallja meg.

– Istenem, ez olyan szomorú – Blair felvette a borospoharát, és ivott egy kortyot. – De kilenc év elég hosszú idő. Gondolod, hogy ennyi éven át cölibátusban élt?

– Fogalmam sincs. De ez egy kisváros, és mivel rendőr, őt mindenki ismeri. Szerintem pletykák keringenének arról, ha lefeküdne valakivel. Soha nem hallottam semmit. Szerintem túl úriember hozzá.

– Hát, mint a mellékelt ábra mutatja, még képes rá – mondta Blair vigyorogva. – A nadrágján lévő dudorból ítélve.

Felnyögtem, és erősen összeszorítottam a szemem.

– Hagyd már abba! Képzeld, egy pillanatra tényleg azt hittem, hogy meg fog csókolni…

– Megeshet. Egyértelmű, hogy vonzódik hozzád, Cheyenne.

– Nem is tudom – mondtam kétkedve. – Úgy értem, miért pont engem akarna? Bárkit megkaphat.

Blair hangosan ropogtatta a chipset.

– Ezt most meg sem hallottam.

Bevittük a rágcsálnivalókat és az italokat a nappaliba, ahol már felállítottuk az arcápolási és a manikűr-pedikűr állomásokat, elindítottuk a Grease című filmet, amit engedéllyel Mariah is megnézhetett. Amíg a főcím ment, feltettük az arcunkra a banánból, narancsléből és mézből készült házi készítésű arcpakolást. Együtt énekeltük a Summer Lovingot, és közben kifestettem Mariah lábkörmeit. Cserébe ő meg a jobb kezem körmeit fényesítette, én közben kortyolgattam a boromat, és Sandy-vel együtt szomorkodtam, ahogy a Hopelessly Devoted to You-t énekelte. Amikor felcsendült a Hand Jive, Blair meg én felpattantunk és táncoltunk.

– Jesszusom, ti hányszor láttátok már ezt a filmet? – kérdezte Mariah hitetlenkedve.

– Rengetegszer – feleltem nevetve, és alig kaptam levegőt. – Függőséget okoz. Majd meglátod.

Mire a film véget ért, elfogytak a rágcsálnivalók, és a borosüveg is kiürült, Mariah pedig hatalmasat ásított.

– Egy perc és hazakísérlek, rendben? – mondtam neki. – Addig keresd meg a papucsodat. Lehet, hogy a kanapé alatt van.

– Oké.

Blair megölelte a kislányt.

– Hamarosan találkozunk, kicsim.

Kikísértem Blairt.

– Kösz, hogy átjöttél.

– Még szép! Én köszönöm, hogy megszervezted nekem ezt a vad, őrült leánybúcsút – mondta nevetve, közben előkotorta a táskájából a kulcsait. – Szerinted a srácok még a kocsmában vannak?

– Minden bizonnyal. Még csak tizenegy óra van.

Blair a szemét forgatta.

– Tudom, de azok négyen olyanok, mint egy rakás vénasszony. Nagyokat mondanak, de aztán a pasis bulijaik általában jóval éjfél előtt véget érnek.

Nevettem.

– Moretti és Beckett hoz valakit magával az esküvőre?

Cole-on kívül ők voltak Griffin legjobb barátai és esküvői segédei.

– Nem tudok róla. De ha mégis, akkor jó lenne, ha szólnának, mert az esküvőig már csak két hét van hátra, és véglegesítenem kell az ülésrendet – mondta, és megvonta a vállát. – Azért ez olyan nehéz, tudod? Hacsak nem jársz már valakivel, nem igazán hozhatsz egy idegent egy vidéki esküvőre, főleg akkor, ha a vőlegény szűk baráti köréhez tartozol.

– Pontosan.

Griffin és Blair a Cloverleigh Farmson tartják az esküvőjüket, ami körülbelül háromórányira van Bellamy Creektől északra.

– De tuti lesz ott pár szingli csaj is. Talán valamelyikük megtalálja a lelki társát – mondta, és megbökte a vállamat. – Vagy talán te.

Sóhajtottam.

– Én annak is örülnék, ha valaki táncolna velem.

– Valaki, akinek széles válla, átható kék szeme és szép nagy farka van?

– Pszt! – Aggódva néztem hátra, attól tartottam, hogy Mariah esetleg kijött már a nappaliból.

– Összejön az a tánc, mert te az én tanúm vagy, ő pedig a vőlegényé. Bazi nagy össztánc lesz.

– Ez azért nem ugyanaz, mintha ő kérne fel táncolni, Blair.

– Akkor kérd fel te!

– Ugyan már!

A szemét forgatta.

– Dehogynem, Chey. Szedd össze végre a bátorságodat, és mondd el neki, mit érzel! Vagy megteszed, vagy egész életedben csak epekedni fogsz utána.

– Legalább megőrzöm a méltóságomat.

– Talán, de a méltóságod nem fog odabújni hozzád éjszaka, nem gondolod? – Lábujjhegyre állt, és megölelt. – Csütörtökön találkozunk, de addig még beszélünk.

– Rendben.

Csütörtökön lesz a hálaadás napja, és anyámmal együtt mi leszünk a vendéglátók. Nem leszünk sokan – csak Griffin és Blair, Cole és Mariah, valamint Mrs. Mitchell, és persze anya és én −, de már nagyon vártam a hosszú hétvégét és a nagy, hagyományos vacsora elkészítését. Imádtam főzni.

– Jó éjt! Vezess óvatosan!

– Jó éjt!

Néztem, ahogy Blair kisiet az este hűvös sötétjébe, és beül a kocsiba. Integettem neki, amikor elindult. Ő és Griffin olyan szerencsések voltak, hogy egymásra találtak. Gyönyörű szerelmi történet – a megrögzött agglegény autószerelő beleszeret a gyönyörű nőbe, aki a kisvárosban rekedt. Pont, mint a filmekben. És én is nagyon szerencsés vagyok, hogy ilyen jól kijövünk egymással. Egyikünknek sem volt lánytestvére – nekem csak egy bátyám van, Blair pedig egyke −, úgyhogy végre megtapasztalhattuk ezt a fajta közeli kapcsolatot. Elsírtam magam, amikor Blair megkért, hogy legyek az esküvői tanúja. Mikor már nem láttam az autó hátsó lámpáit, visszamentem a házba. Közben Mariah megtalálta a papucsát, és éppen a kapucnis pólóját vette fel.

– Mehetünk? – kérdeztem.

– Igen. Ez nagyon király volt! – lelkendezett, miközben világoskék lábkörmeit nézegette. – Megismételjük majd valamikor?

– Naná!

– És a Grease-t is megnézzük újra, ugye?

Elvigyorodtam, és szorosabbra húztam magamon a kardigánomat.

– Egyértelmű. A Grease és én olyanok vagyunk, mint a rama-lama-lama-lama, ka-dinga-da-dinga-dong.

Nevetett, amikor kimentünk a bejárati ajtón.

– Neked ki a kedvenc szereplőd?

– Hmm. Mondjuk Sandy. Tudok azonosulni vele – néztem rá, ahogy átvágtunk a gyepen a sötétben. – És a tied?

– Nekem Frenchy tetszett a legjobban. Szerinted apa megengedné, hogy rózsaszínűre fessem a hajam?

– Hááát, nem hinném.

Mrs. Mitchell azt mondta, hogy nyitva hagyja nekünk a hátsó ajtót, ezért a felhajtón lépkedtünk a ház felé. Hirtelen fényszórók villantak ránk hátulról. Gyorsan félreálltunk az útból, és felmentünk a hátsó verandára.

– Megjött édesapád – mondtam, miközben néztem, ahogy Cole beáll a kert végén lévő garázsba. − Szeretnéd megvárni?

– Persze.

Megfordult, és rajtakapott, ahogy a tenyerembe lehelve ellenőrzöm a leheletemet.

– Mit csinálsz?

– Semmit – mondtam gyorsan, és mosolyogtam, ahogy Cole közeledett, és a garázsajtó becsukódott mögötte.

– Sziasztok – köszöntött bennünket.

– Szia! – A pillangók vad táncba kezdtek a gyomromban, mert eszembe jutott, ahogy maga alá fordított az ágyon, és leszorított. – Korán hazajöttél.

Bólintott, és lassan fellépett a veranda lépcsőjén.

– Ti jól éreztétek magatokat? – kérdezte.

– Nagyon – mondta Mariah. – Nézd a lábujjaimat, hát nem cukik? – felemelte az egyik lábát. − Naná, hogy kék – kuncogott Cole, és megrázta a fejét, mint aki nem érti a lányok rejtélyes világát.

– Mit szólnál hozzá, ha rózsaszínűre festeném a hajam?

– Nem. Mit mondasz Miss Cheyenne-nek?

Mariah átölelt, és szorosan hozzám simult.

– Köszönöm, Miss Cheyenne.

Magamhoz öleltem.

– Nagyon szívesen, kicsim. Hamarosan megismételjük, rendben?

– Oké.

Cole kinyitotta az ajtót, és betolta rajta Mariah-t.

– Menj fel, és mosd meg a fogadat. Egy perc és jövök, hogy betakarjalak.

– Nem takarhat be ma este Miss Cheyenne, apa? – kérdezte Mariah.

– Ma este nem, prücsök. Későre jár.

– Na, légyszi! – könyörgött, kezeit az álla alatt összekulcsolva.

– Nekem nem gond – mondtam.

Cole rám nézett.

– Biztos?

– Persze.

– Na jó, legyen – mondta, és a lányára nézett. – Nyomás! Vedd fel a pizsamádat, mosd meg a fogadat, és bújj be az ágyba. És lábujjhegyen, nehogy felébreszd a nagyit.

– Okés – mondta, és beszaladt a házba. Cole tartotta nekem az ajtót, és én beléptem a konyhába. A szívem hevesen dobogott. Csak a tűzhely fölötti lámpa világított, így a konyha sötét és meghitt volt. A hűtőszekrény zümmögése hangosnak tűnt a nagy csendben.

– Milyen volt a buli? – kérdeztem halkan.

Becsukta mögöttünk az ajtót.

– Minden rendben volt. Én Beckett-tel dartsoztam, Moretti az egyik pincérnővel flörtölt, Griffin pedig próbálta lerázni az embereket, akik folyton meg akarták hívni egy italra.

– Remélem, nem ő vezetett hazafelé – jegyeztem meg. Követtem Cole-t az előszobába, ahol levette a kabátját, és beakasztotta a szekrénybe.

– Nem. Beckett vitte haza – felelte. Becsukta a szekrényajtót, és szembefordult velem. – Még egyszer köszönöm, hogy áthívtad Mariah-t ma este.

– Szívesen.

– Nagyon hálás vagyok, hogy időt töltesz vele – tette hozzá, és felnézett a lépcsőn. – Szerintem nagy szüksége van rá. Különösen most, ahogy egyre nagyobb lesz. Bevallom, már most rettegek, mi lesz, amikor kamaszodik.

– Ne aggódj. Rám mindig számíthatsz. Bárhová költöztök is.

– Köszönöm – mondta, a hangja mély és lágy volt. Kicsit közelebb húzódott hozzám a sötétben. − Nagyon hálás vagyok érte, Cheyenne. Remélem, ezt te is tudod.

Az ajkaim szétnyíltak.

– És figyelj csak – folytatta. – Ma este, a szobámban…

– Oké, kész vagyok – suttogta Mariah a lépcső tetejéről, megtörve a varázslatot.

Cole megköszörülte a torkát, és hátralépett.

A szívem olyan hevesen vert a mellkasomban, ahogy az óceán hullámai csapkodják a partot, és a korlátba kellett kapaszkodnom, hogy megtartsam az egyensúlyomat. Mit akart mondani?

Amikor felértem, követtem Mariah-t a szobájába, és néztem, ahogy bebújik a százszorszépekkel díszített sárga paplan alá. Aztán odamentem, és leültem az ágy szélére. Az éjjeli lámpa fel volt kapcsolva, és az éjjeliszekrényen megláttam az órája mellett Trisha fényképét. Egy közeli kép volt, amelyen mosolygott, és látszott rajta, hogy nem a fotó kedvéért tette. Szinte sugárzott a boldogságtól.

Mariah észrevette, hogy a fotót nézem.

– Ez az anyukám – mondta.

Rámosolyogtam a kislányra.

– Tudom.

– Barátok voltatok?

Megráztam a fejemet.

– Nem igazán. Három évvel idősebb volt nálam, és megvolt a maga baráti társasága. De sokszor volt itt, mert állandóan apukáddal és Griffinnel lógott. És velem mindig nagyon kedves volt.

– Szerinted hasonlítok rá? – kérdezte a fényképre pillantva.

– Szerintem igen. És ez jó, mert nagyon szép volt. Bár egy lányban nem a kinézet a legfontosabb – tettem hozzá gyorsan, és megpróbáltam ügyesen eligazodni ezen a viharos terepen. Minden lány szerette volna szépnek érezni magát, nem igaz? Szóval, hogyan biztassam, hogy az, anélkül hogy túl nagy jelentőséget tulajdonítanék a dolognak? – A kedvesség sokkal fontosabb. És az anyukád nagyon kedves volt.

– Soha nem találkoztam vele.

Belesajdult a szívem, ahogy ezt mondta.

– Figyelj csak, ha bármikor beszélni szeretnél róla, én itt vagyok. Nekem is nagyon hiányzik az apukám, és néha segít, ha beszélhetek róla.

– Köszönöm.

Egy plüsskutyát szorongatott a hóna alatt. Elég megviselt volt, a bundája teljesen összegubancolódott. Átnyúltam Mariah fölött, hogy lekapcsoljam a lámpát, aztán megsimogattam a homlokát.

– Szép álmokat, kicsim.

– Szép álmokat – ismételte.

Felálltam, és meglepődve láttam meg Cole magas, széles sziluettjét az ajtóban.

– Ó, észre sem vettem, hogy itt vagy – suttogtam.

– Csak egy pillanat – mondta halkan, és elsurrant mellettem. – Várj meg odalent. Hazakísérlek.

– Igazán nem szükséges – mondtam. – Itt lakom a szomszédban.

– De ragaszkodom hozzá. – Megérintette az alkaromat. – Várj meg, rendben?

– Jól van.

A pulzusom kissé felgyorsult, ahogy lementem a lépcsőn, bár tudtam, hogy sokkal inkább a veleszületett védelmi ösztöne és rendőri mivolta késztette arra, hogy hazakísérjen, mint az irántam táplált romantikus érzései. Beléptem a földszinti mosdóba. Megnéztem a hajamat és a fogaimat a tükörben, megigazítottam a lófarkamat. Nem voltam túlságosan elégedett az arcbőrömmel, ami semmivel sem tűnt ragyogóbbnak, mint tegnap. Micsoda pazarlás volt az a három tökéletesen jó banán, gondoltam. Micsoda banánkenyeret süthettem volna belőlük!

Amikor kijöttem a fürdőszobából, Cole éppen lefelé tartott a lépcsőn, amely nyikorgott a talpa alatt.

– Kész vagy? – kinyitotta a bejárati ajtót.

– Igen, indulhatunk.

Lementünk a veranda lépcsőjén, és egymás mellett sétáltunk a járdán. Mindent megtettem, hogy minél lassabban menjünk, mert azt kívántam, bárcsak több háznyira laknék, nem a szomszédban. A hideg éjszakai levegőben pufók felhőkké vált a leheletünk.

– Figyelj, sajnálom a korábbiakat – mondta. – A szobámban. Nem kellett volna… – nézett rám – úgy elragadtatni magam.

– Semmi baj. – Próbáltam lazának tűnni. – Azt hiszem, egy kicsit komolyan vettem a személyi stylist szerepét.

Kuncogott.

– Az lehet.

– És jól érezted magad ma este?

Megvonta a vállát, és közben már befordultunk a házaink közötti járdára.

– Persze, azt hiszem.

– Ez nem túl meggyőző.

– A legénybúcsú nem igazán az én műfajom.

– Te tartottál legénybúcsút, amikor megnősültél?

– Biztosan. Az gáz, ha nem emlékszem rá?

Nevettem.

– Á, dehogy! Az olyan srácoknak, mint te és Griffin, akik tényleg meg akarnak nősülni, valószínűleg semmi szükségük legénybúcsúra. Mintha kissé elavult hagyomány lenne.

– Egyetértek – mondta, és rám pillantott, ahogy bekanyarodtunk az anyám háza előtti kertbe. − És egyébként te szeretnél férjhez menni?

Ó, istenem, igen! – sikoltotta a belső tinédzser énem. – Már azt hittem, soha nem kérdezed meg!

– Majd egyszer – feleltem. – Ha megtalálom a megfelelő személyt. Nagyon szeretnék gyerekeket.

– Nagyszerű anya lennél.

– Köszi. – Még a fagyos levegőben is éreztem, hogy ég az arcom. – Griffin és Blair olyan átkozottul szerencsések, hogy egymásra találtak – mondtam, amikor anyám teraszához értünk. Aztán szembefordultam vele, és kiböktem: – Ne ítélj el, de néha nagyon féltékeny vagyok rájuk.

Zsebre dugta a kezét.

– Nem a boldogságukat irigylem, félre ne érts – tettem hozzá gyorsan. – Szívből örülök nekik. De néha úgy érzem, hogy a szerelem olyan, mint a lutri. Vannak, akik szerencsések, míg mások nem. És azt hiszem, én a kevésbé szerencsések közé tartozom.

Egy pillanatig az arcomat nézte, aztán megrázta a fejét.

– Á, szerintem ez nem igaz.

– Nem?

Az élénk szél megzizegtette a leveleket a lábunk előtt.

– Akkor hogyan lehet, hogy harmincéves vagyok, és még nem találtam meg az igazit?

Az utca felé nézett.

– Nem mondom, hogy könnyű megtalálni. És biztosan sok az olyan idióta fickó, aki nem látja azt, ami ott van az orra előtt… bár a legtöbbjük amúgy sem érdemelne meg téged.

A tekintete ismét találkozott az enyémmel.

– De ne add fel… érdemes várni.

Borzongás futott át rajtam, és magam köré fontam a karjaimat.

– Látom, fázol. Be kéne menned.

– Dehogy, minden rendben – mondtam, és arra gondoltam, hogy a legszívesebben egész éjjel itt állnék a csillagos ég alatt, és beszélgetnék vele, bármilyen hideg is van. – Bárcsak bejönnél, és elmondanád ezt anyának is. Azt hiszi, azért vagyok még mindig szingli, mert túl válogatós vagyok, vagy mert nem teszek semmit az ügy érdekében. Mintha a lelki társam ott heverne a legfelső polcon, de nem lennék hajlandó létrát használni.

– Megértelek, az anyám is piszkál, miért vagyok még mindig egyedül. Azt hiszi, azért nem akarok újra megnősülni, mert nem tudok túllépni Trisha elvesztésén. De egyáltalán nem erről van szó – mondta. Megdörzsölte a tarkóját. – És őszintén szólva a haverjaim is ugyanezt csinálják. Állandóan azt hajtogatják, hogy úgy élek, mint egy szerzetes, és azt mondják, hogy újra bele kellene vágnom. De ők nem tudják, milyen érzés egyedülálló apának lenni, aki egy olyan kislányt nevel, aki sosem ismerte az anyját. Elegendő szeretetet nyújtani neki két szülő helyett. Gondoskodni arról, hogy biztonságban legyen, egészséges legyen, boldog legyen, jól tanuljon, legyenek barátai, és elég figyelmet kapjon. Gondoskodni arról, hogy időben odaérjen a fociedzésre, a cserkészlányokhoz, a korcsolyaórákra, vagy a terapeutához, miközben tizenkét órás munkaidőben dolgozom. És mindezek mellett folyamatosan biztosítom őt arról, hogy soha nem fog elveszíteni engem.

– Sajnálom – suttogtam lágyan, és a szívem megszakadt érte. – Ez biztosan…

– Azt miért nem kérdezi meg senki, hogy nem vagyok-e néha magányos? Az vagyok. Azt hiszik, hogy nem hiányzik a szex? Persze, hogy hiányzik. Azt hiszik, könnyű úgy tenni, mintha nem lenne rá szükségem, vagy nem akarnám annyira, mint ők? Mert nem így van. – a szeme az enyémre tapadt, szinte izzott a sötétben. – Kurvára nem. De próbálom azt tenni, ami helyes.

Kinyitottam a számat, de nem jött ki hang a torkomon. Nem tudtam, mit mondjak. Hirtelen mindkét kezével eltakarta az arcát.

– Ó, basszus! Ne haragudj, Cheyenne! Nem kellett volna rád zúdítanom ezt a sok szart. Nem tudom, mi ütött belém ma este.

– Ne kérj bocsánatot. – Sikerült mosolyt csalni az arcomra. – Te is csak emberből vagy, Mitchell rendőrtiszt. Lehet, hogy szuperhősnek nézel ki, főleg egyenruhában, de alatta te is csak egy egyszerű földi halandó vagy, mint mi mindannyian. Beismerheted. És ha bármikor beszélgetni szeretnél, itt vagyok.

Egy kis ferde mosoly jelent meg az arcán, amitől olyan volt, mint kamaszkorában.

– Köszönöm.

– Szívesen.

Cole hátrapillantott.

– Mennem kéne.

– Oké.

Hirtelen ötlettől vezérelve odaléptem elé, lábujjhegyre álltam, és karjaimat a nyaka köré fonva barátságosan átöleltem, még a lélegzetemet is visszatartottam.

Először kissé meglepettnek tűnt, de aztán átkarolt, én pedig hagytam, hogy néhány másodpercig így álljunk, és belélegeztem a ruhájából áradó parfüm és öblítő illatát. Vonakodva engedtem el, és azon tűnődtem, vajon mi járhatott a fejében, ahogy egymást átölelve álltunk.

– Banánszagot érzek – válaszolt a ki nem mondott kérdésemre. – Ez a te parfümöd?

Nevetve elengedtem, és újra összehúztam magam előtt a kardigánomat.

– Dehogy, csak banánpüré volt az arcmaszkban, ami korábban rajtam volt. Azt mondják, ragyogóvá varázsolja a bőrömet. Szerinted használt?

Kuncogott.

– Nem is tudom. Gyönyörű vagy, mint mindig.

Elpirultam.

– Köszi.

– Szívesen.

– És köszönöm, hogy hazakísértél. – Zavartan kuncogtam, és a hajamat babráltam. – Most ez úgy hangzott, mintha megint tizenhárom éves lennék.

Félrebillentette a fejét.

– Miért, akkor hazakísértelek?

– Csak álmomban! – Azonnal égő arcom elé kaptam mindkét kezemet. – Ó, te jó ég! Felejtsd el, hogy ezt mondtam.

Nevetett.

– Miért?

– Mert ez irtó kínos! Nem szabadna tudnod a reménytelen tini-szerelmemről.

Szent szilvamag, Cheyenne! Fogd be, fogd be, fogd be!

– Hát, ez hízelgő. Én megtartom a titkodat, ha te is megtartod az enyémet.

– Milyen titkodat?

– Azt, hogy egyszerű földi halandó vagyok.

– Ó, hát persze – mondtam, és úgy tettem, mintha lakatot tettem volna a számra és eldobtam volna a kulcsot.

Elmosolyodott, és tett néhány lépést hátrafelé.

– Ha ezt akkor tudtam volna, biztosan hazakísértelek volna.

– Hazudós! – Visszamosolyogtam, a szívem pedig majdnem szétrobbant.

– Jó éjt, Cheyenne!

– Jó éjt!

Néztem, ahogy megfordul, és elindul a gyepen át, aztán felléptem a teraszra, és beléptem a házba.

Az emeleten felvettem a pizsamámat, megmostam az arcomat, bevettem a tablettámat, megmostam a fogam, aztán bebújtam a takaró alá ugyanabba az ágyba, amelyben szerelmes tinédzserként aludtam, és arról álmodtam, hogy a szomszéd fiú végre másképp néz rám. Lehet, hogy egyszer mégis eljön ez a nap?

Tegnap még azt mondtam volna, hogy ki van zárva.

De ma este… ma este elgondolkodtam, hogy talán mégiscsak megvalósulhat az álmom.

Három

Cole

Miután mindent bezártam, felmentem az emeletre, elkészültem a lefekvéshez, és bebújtam a takaró alá.

Nem bírtam elaludni, pedig fáradt voltam.

És teljesen felajzott.

Folyton Cheyenne járt a fejemben. Az, ahogyan a testem reagált. Amit mondtam neki. A kísértés, hogy megcsókoljam – legalább háromszor nagyon közel voltam hozzá.

Tizenöt kibaszott éve nem kísértem haza egy lányt sem. Már szinte el is felejtettem, milyen jó érzés vigyázni valakire. Ott állni az ajtaja előtt, és azt kívánni, bárcsak eljátszadozhatnék vele, de elég úriembernek lenni ahhoz, hogy visszafogjam magam.

Nem volt könnyű.

Cheyenne felkavart bennem valamit, amit már régóta nem éreztem. Mielőtt feleszméltem volna, a kezem már a bokszeralsómban kalandozott. Bűntudatot éreztem, de képtelen voltam ellenállni. A farkam túl kemény volt, az izmaim túlságosan megfeszültek, a vérem túl forró volt. Muszáj volt könnyíteni magamon, különben megőrülök.

De tényleg nem voltam tudatában annak, hogy erre készülök? Még a hálószobám ajtaját is bezártam, nem? Vajon ahogy ma este a kocsmában üldögéltem, nem Cheyenne szűk farmerbe bújtatott popsija járt állandóan a fejemben, meg a fehér csipke, ami a tökéletes kerek melleire tapadt, és az érzés, amikor alattam feküdt abban a néhány hihetetlen másodpercben? Elfojtottam egy nyögést, egyre erősebben és gyorsabban dolgoztam magamon, elképzeltem, milyen lenne érezni az ajkait a testemen. Hallani, ahogy elégedetten mormog, ahogy a kezei végigsimítanak a vállamon, a karomon és a hasizmomon. Látni, ahogy a bőre csillog a sötétben, ahogy vonaglik, és a teste meghajlik alattam. Hallani éles zihálását, ahogy újra és újra belé hatolok, amíg a testünk el nem éri a csúcspontot, és ő a nevemet kiáltja.

Néhány másodperccel később már ragacsos volt a kezem és a hasam. Letöröltem magam egy zsebkendővel, belebújtam a melegítőnadrágomba, és kimentem a fürdőszobába.

Már most kezdtem megbánni, amit tettem, és nem bírtam a tükörbe nézni, amikor lehúztam a WC-n a papírzsebkendőt, és úgy mostam meg a kezem, mintha vissza tudnám csinálni, amit tettem – vagy még inkább ki tudnám törölni a gondolatokat, amik a fejemben jártak, miközben csináltam.

Visszamentem a szobámba, visszabújtam az ágyba, a takarót felhúztam a derekamig. A testem már sokkal nyugodtabb volt, de még mindig nem voltam elég álmos ahhoz, hogy elaludjak. A kezemet a fejem alá tettem, feküdtem, és bámultam a sötétséget, próbáltam ésszerű magyarázatot találni arra, amit tettem.

Talán nem is követtem el olyan nagy hibát. Végtére is nem szegtem meg az ígéretemet. És számomra ő már nem csak Griffin kishúga volt. A barátom lett. Valaki, akit több mint életem felében ismertem, valaki, akiben megbízok. Imádja a lányomat, és mindent megtesz, hogy ezt ki is mutassa. Meghallgat engem. Megért. Nem próbálja megmondani, hogy mit tegyek.

Szóval nem is csoda, igaz? Nem csoda, hogy éreztem iránta valamit, valami olyan erőset, ami fizikai reakciót váltott ki belőlem. De most már vége. Kikerült a rendszerből.

Amikor legközelebb találkozunk, olyan lesz, mintha meg sem történt volna.

MÁSNAP korán keltem, mint mindig. Griffin és én vasárnap reggelenként általában együtt szoktunk futni, de nem gondoltam, hogy ma alkalmas lesz erre, ezért kimásztam az ágyból, futóruhába bújtam, bekötöttem a cipőmet, és egyedül vágtam neki a távnak.

A levegő hűvös volt – meglátszott a leheletem −, és az izmaimnak a szokásosnál hosszabb időre volt szüksége ahhoz, hogy bemelegedjenek. Általában jó formában voltam – hetente párszor futottam, súlyzóztam, nyáron a megyei férfiliga baseballcsapatában játszottam, télen pedig jégkorongoztam −, de voltak reggelek, amikor éreztem, hogy lassan felettem is eljár az idő. Kicsit gyorsítottam a tempót, és meghosszabbítottam a lépteimet.

Lehet, hogy ez valami mentális dolog. Anyámnak valamennyire igaza volt abban, hogy megrekedtem – bár a megoldással kapcsolatban tévedett. Nem volt szükségem barátnőre ahhoz, hogy kimásszak ebből a gödörből, csak egy kis környezetváltozás kellett.

A második kilométer végére arra jutottam, hogy el kell költöznöm anyámtól. Trisha tragikus és hirtelen elvesztése után nem boldogultam volna anyám segítsége nélkül, de azt nem terveztem, hogy egész életemet a gyerekkori otthonomban fogom leélni. Csak valahogy megszoktam, ahogy a dolgok alakultak… anyám elindította Mariah-t az iskolába, mert nekem már reggel hétre a munkahelyemen kellett lennem; amikor tizenkét órával később hazaértem, az étel már az asztalon; a kimosott ruha összehajtogatva egy kosárban várt a hálószobám ajtajában; a ház mindig tiszta volt.

Nem mintha én nem vettem volna ki a részemet a munkából – én végeztem minden kültéri munkát, és mivel anyám olyan precíz volt, ez folyamatos fűnyírást, szegélynyírást, gyomlálást, magasnyomású mosást, rovarirtást, festést és egyéb javításokat jelentett. A házban is elég jól elboldogultam, és általában mindent meg tudtam javítani, ami elromlott. Emellett az autója is az én gondom volt, és amikor kellett, elvittem Griffin műhelyébe. Amikor megpróbáltam pénzt adni neki lakbérre vagy élelmiszerre, mindig visszautasította, és azt mondta, hogy inkább tegyem félre Mariah főiskolai tanulmányaira. Havonta egyszer Mariah és én elvittük őt vacsorázni valami szép helyre, hogy megköszönjük a gondoskodást.

De most eljött az ideje, hogy továbblépjünk. Kellett valami, ami lázba hoz. Egy projekt. Egy hely, ami a sajátunk lehet. Régebben már előfordult, hogy Mariah nehezen viselte a változást, de most mindenbe bevonnám. Ő választhatja ki a saját szobáját az új házban. Segíthet kifesteni. Megkaphatja az emeletes ágyat, amire mindig is vágyott. Beszélnék a főnökkel a munkabeosztásomról, talán változtathatnánk a műszakkezdés időpontján. Akár palacsintát ehetnénk vacsorára, ha az kell.

És a saját rohadt tetőm alatt verhetném ki magamnak.

Megszületett a döntés, és a szokásos nyolc kilométer helyett csak ötöt futottam, majd visszafordultam anyám háza felé. Nyújtottam egy kicsit a kertben, majd bementem, hogy felhívjam Morettit. Építkezési vállalkozó volt, nem ingatlanügynök, de bérbe is adott ingatlanokat, és gyakran vásárolt lepukkant házakat, amiket felújított, és eladott. Arra gondoltam, hogy ő biztosan képben van a helyi ingatlanpiaccal kapcsolatban.

Talán már a következő hetekben sikerül találnunk valamit, és Mariah-val még az ünnepek előtt beköltözhetünk.

Az új évet új helyen kezdhetnénk. Új lehetőségek. Új kezdet.

Máris jobban éreztem magam.

MORETTI ÉHEN AKART HALNI, ezért beültünk a Bellamy Creek Vendéglőbe, hogy ehessen valamit.

– Milyen volt az éjszaka hátralevő része? – kérdeztem, miután leültünk az egyik hátsó bokszba.

– Semmi különös. Nem sokkal utánad én is hazamentem – mondta Moretti, és kibújt a zakójából.

– Egyedül? – kérdeztem, de ez csak vicc volt. Enzo Moretti ritkán megy haza egyedül valahonnan szombat este.

– Tulajdonképpen igen. Eléggé belezúgtam ebbe a lányba, Reinába. Felszolgáló, de kettőig tartott a műszakja, aztán korán kellett kelnie, hogy odaérjen a templomba.

– Az a barna hajú lány? – kérdeztem, és kicipzároztam a Carhartt dzsekimet. – Láttam, hogy beszéltél vele, de nem tűnt ismerősnek. Új itt?

– Igen. Én is csak nemrég találkoztam vele, de a nagymamája és az én nagymamám barátok. Valahogy összehoztak minket.

Nevettem.

– Akkor ez azt jelenti, hogy olasz?

Moretti családja százszor rosszabb volt, mint az én anyám – állandóan azzal zaklatták, hogy találjon már egy rendes lányt, állapodjon meg, és legyenek gyerekei. Az utóbbi időben az apja azzal fenyegetőzött, hogy nyugdíjba vonul, és a családi építőipari vállalkozást, a Moretti és Fiait az öccsére, Pietróra hagyja, aki már kétgyerekes családapa volt.

– Legalább katolikus, ami a családomnak igazán számít. És egyébként jó fej. De… − és itt összerezzent. – Egy kicsit fiatal.

– Mennyire fiatal?

– Most volt húsz.

Nevettem.

– Akkor nem követsz el semmi törvénybe ütközőt.

– Az igaz, de próbáltál mostanában beszélgetni egy huszonéves lánnyal? Néha úgy érzem, hogy gőzöm sincs, mit mond. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer ezt mondom, de lehet, hogy én túl…

– Öreg vagy hozzá? – fejeztem be a kérdést.

– Érett – javított ki, kihúzta magát, és végigsimított sötét, hullámos haján. – Nem öreg.

– Legyen úgy.

– Képzeld, azt mondja, hogy az a nagy álma, hogy Instagram influencer legyen – mondta. – Az meg miféle munka?

– Nem tudom.

– Rohadtul 2000-ben született – mondta a fejét rázva. – Én akkor voltam tizenhárom éves, és Britney Spears kockás miniszoknyás képeire vertem ki. Mocskos volt a szám, és még mocskosabb az agyam. És ő meg még kisbaba volt.

– De már nem kisbaba – mondtam, és próbáltam segítőkész lenni.

– Nem, de… − Összevonta sötét szemöldökét – …de olyan fura az egész. A pap ma reggel a mise alatt engem nézett, és úgy éreztem, mintha ítélkezne felettem. – Egy pillanatra szünetet tartott. – Bár lehet, hogy csak azért, mert hónapok óta nem voltam misén.

– Akkor ma miért mentél el?

– Vissza kell nyernem a szüleim bizalmát, mielőtt tönkreteszik az életemet azzal, hogy annak a kibaszott Pietrónak adják át az üzletet. És ha ehhez az kell, hogy templomba menjek, és valami kamasz insta-celebbel randizzak, akkor legyen.

Nevettem.

– Elhívtad már randira?

– Néhányszor már vacsoráztunk együtt. Mi lenne, ha legközelebb te is csatlakoznál hozzánk? Megkérhetem, hogy hozza el az egyik barátnőjét, vagy valami. Legalább lenne kivel dumálnod.

– Viccelsz? Korban közelebb van Mariah-hoz, mint hozzám. Nem, köszönöm.

Moretti felnyögött.

– Bárcsak az apám ne lenne ekkora pöcs, és ne jönne folyton ezzel a „harmincöt éves korig meg kell állapodnod” baromsággal. Mintha még mindig a kibaszott középkorban lennénk.

– Nem is értem, miért vagy meglepve – közöltem vele. – Mindig is tudtad, mit várnak tőled.

A homlokát ráncolta.

– Tudom, de régen a harmincöt sokkal távolabbinak tűnt, mint most.

– Nekem mondod? – feleltem, miközben a pincérnő letette elénk a kávémat és Moretti sörét.

Nagyot kortyolt belőle.

– De valamit akartál kérdezni tőlem.

– Házat szeretnék venni.

Felhúzta a szemöldökét.

– Elköltözöl anyukádtól?

– Igen. Épp itt az ideje.

– Egyetértek. – Elgondolkodva vette fel a telefonját az asztalról. – Hadd kérjek tőled néhány információt. Van olyan ingatlanügynök, akivel szívesen dolgoznál együtt?

– Szerinted szükségem lenne rá?

Megvonta a vállát.

– Nem feltétlenül. Elég jól ismerem a környéket és a környékbeli társaságokat. Egy értékbecslőre mindenképpen szükséged lesz, és valószínűleg egy ügyvédre is, aki átnézi a szerződést, de az ingatlanügynök nem kötelező.

– Jó. Akkor te leszel az ügynököm.

– Van valami elképzelésed a hellyel kapcsolatban?

Egy pillanatra elgondolkodtam.

– Azt hiszem, praktikus lenne, ha anyám közelében maradnánk, hogy Mariah gyalog vagy biciklivel is átmehessen hozzá. De ha nem találnánk megfelelő házat a környéken, majd valahogy megoldom.

Moretti bólintott.

– Három hálószoba?

– Jól hangzik.

– Hány fürdőszobát szeretnél?

– Talán kettőt?

Jó ötletnek tűnt, hogy Mariah-nak és nekem is legyen saját fürdőszobánk.

– Garázs?

– Nem szükséges.

– Alapterület?

Vállat vontam.

– Fogalmam sincs. Mondjuk százötven-száznyolcvan négyzetméter?

– Van valami különleges kívánságod az épület stílusával kapcsolatban? Ranch? Koloniál stílus?