A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Дмитрий Глуховский: Пост – Част II.

Storyside, 2021

Fordította M. Nagy Miklós

Copyright © A Storytel Original in cooperation with Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

Hungarian translation © 2022 M. Nagy Miklós

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

A borítót az eredeti terv alapján Tillai Tamás készítette

Borítóterv © Michał Krawczyk

ISBN 978-963-479-921-4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

1.
RÉSZ

1.

– Hisz maguk barátok voltak Krigov századossal, ugye, Jurij Jevgenyjevics?

Szurganov ezredes jólelkűen, melegen néz Liszicin szemébe, de Liszicin tudja, mi ennek a tekintetnek az ára.

Mit jelent, hogy „barátok voltak”? Miért „voltak”? Nem azt fejezi-e ki a nyájasnak tetsző kérdés, hogy meg kell tagadni ezt a barátságot?

Amikor a katonai felderítés főnöke tesz fel kérdéseket, alaposan – de persze gyorsan – meg kell fontolni, mit válaszoljon az ember. Fürgén kapcsol hát Liszicin: a helyes választ az ezredes maga is tudja, és most csak ellenőrzi őt az őszintesége felől.

– Igen, barátok. De miért „voltunk”, ezredes úr? Most is barátok vagyunk.

Próbálja nem elfordítani a tekintetét Szurganov vörös szeméről, felvont, perzselt szemöldökéről, szája kissé begörbített sarkáról. És igyekszik ő is ugyanígy nézni vissza rá – kedvesen, udvariasan. Mintha semmit sem hallott volna a hadseregben lezajlott tisztogatásokról, amiknek épp Szurganov a karmestere.

– Most is barátok, no lám.

2.

A Nagy Kreml-palota György-termét betöltötte a bőrcsikorgás és a rekedt suttogás, a szalmiákszeszhez hasonlóan csípős tisztikölni-illat és az aromás mahorkaszag.

Az uralkodót várták.

A falak fehér márványából csak az arany György-keresztek váltak ki. A mennyezeten bronzcsillárok ragyogtak gyertyák százaival, a csizmák alatt csúszós, mintás parketta fénylett. A falak mentén vörös bársonnyal bevont padok álltak, de leülni rájuk természetesen tilos volt, mint ahogy sétálni sem volt szabad a teremben. Egyik lábról a másikra állni: ennyi volt engedélyezve.

Már másfél órája vártak, de készek voltak várni még akár egy örökkévalóságon át: a kozákok tűzön-vízen át tartják az alakzatot.

– Egyszóval, képzeld, szűz volt a csaj! – suttogta elragadtatottan Jura Liszicin fülébe Száska Krigov. – Valahogy mindig szüzeket fogok ki, a franc se érti, hogy miért!

– Mert nagyon tudod adni a romantikust – felelte Liszicin. – Azt érzik, hogy egy ilyen emberre rábízhatják magukat. És amikor rájönnek, hogy ezt beszopták, már késő ugrálni.

Liszicin nagyon izgult, vagy ötször felébredt az éjjel. Krigovnak meg mintha tök mindegy lenne.

– Nagyon buknak az egyenruhára. Különösen a sapkára – osztotta meg a tapasztalatait Krigov. – Meglátnak a kávézóban egy ellenzős sapkát az asztalon, és máris nedves a punci. Maguk jönnek oda.

– Egyszerűen csak mázlista vagy. Én akárhányszor teszem ki a sapkámat, csak a policájok buknak rá, és az eltávpapíromat kérik. A csajok meg inkább félnek tőle.

– Hát, mer’ olyan mucsai az ábrázatod. Lerí a képedről a kozák falu. Tán azonnal szotyolával kínálod őket?

– Aztán mér? Nem szabad?

– Hát csak azér… Este megtanítom neked, hogyan kell ezt Moszkvában csinálni. Megmutatom neked a jó horgászhelyeket. Friss húsra megyünk rá.

Ekkor csapódott az ajtó – a csapatuk ősz bajuszos parancsnoka szaladt be a terembe.

– Iga-zodj!!! Vi-gyázzzzzzzz!!!

A sugdolódzás egy szempillantás alatt abbamaradt. Reccsentek a szíjak, ahogy megfeszültek a kihúzott vállakon, a kidüllesztett mellkasokon.

A távolból visszhangzón szállt feléjük a fényes parkettán kopogó cipősarkak zenéje. Az uralkodó a kíséretével.

Az ajtóban a gárdisták vigyázzba vágták magukat, teliszívták mellüket levegővel, és kitárták az ajtószárnyakat, ahogy ezelőtt tették az arany Sándor-teremben, a trónos-címeres András-teremben és a kényelmes-szőnyeges Lovag-teremben.

– Őfelsége, az uralkodó, Moszkva imperátora és egyeduralkodója, Arkagyij Mihajlovics!

Liszicin nem vett levegőt. Krigov sem. A negyvennyolc többi százados, jeszaul és aljeszaul, akiket az egész seregből, az egész birodalomból válogattak ki erre a ceremóniára, nem merte kifújni a levegőt.

Mindegyik szerette volna, ha csak milliméternyire is, kidugni az orrát a sorból, hogy elsőként pillantsa meg az uralkodót, de egyikük sem merte.

És tessék – bejött.

Alacsony, görnyedt, meglepően fiatal. Az ünnepélyes portrék öregítették, komolyították és kiegyenesítették a cárt, termetre is nagyobbnak mutatták, de hát épp arra valók a portrék.

A nyomában adjutánsok, ordonáncok, két kozák tábornok – a félkarú Burja és Sztyerligov, meg a menettől kissé lemaradó pocakos parancsnok, a moszkvai sereg atamánja, Polujarov. Medálok csilingelése, sarkantyúpengés, kardok csattogása.

Nem nézni az uralkodóra lehetetlen volt. Megmondta a parancsnokuk: nem bámulni! – de lopva, mintha csak az orrukat néznék, mindenki őt figyelte.

Igen – alacsony, görnyedt. Nem kopasz a kobakja, de kopaszodik, pedig fiatal. És mégis az első pillanattól fogva világos volt, miért engedelmeskedik neki mindenki feltétel nélkül. Az első szavától – mely hangos ugyan nem volt, de egészen tisztán ejtette ki – libabőrös lett az ember.

– Üdv, sasok!

– Erőt, egészséget, fenséges uralkodó! – dörögte az alakzat egy emberként. Az uralkodó kicsit továbbment – úgy, hogy tekintetével egyszerre mindenkit be tudjon fogni. A legegyszerűbb mundér volt rajta, gyakorló ezredesi, az oldalán pisztolytáska, a lábán csizma – az meg kopott, ősrégi.

Liszicin érezte, hogy izzad – ahogy nem izzadt a lövészárokban a Grad-tűzben, ahogy nem izzadt a hegyvidéki banditák auljaiban tisztogatáskor, amikor háttal fordult az üres tekintetű házaknak.

– Vlagyimir Vitaljicsot, az atamánjukat arra kértem, hogy a legjobbak közül is a legjobbakat válassza ki nekem erre a napra – kezdte az uralkodó. – Azokat, akik harcokban tüntették ki magukat. Akik nem kímélték magukat, amikor a társukat kellett megmenteni. Akik önként mentek az első vonalba. Akik a kórházból kéredzkedtek a frontra. Azt mondtam: adj nekem, Vlagyimir Vitaljics, félszáz ilyen harcost, és megforgatom velük a világot! És hát itt vagytok. A kiválasztottak!

Liszicin hallotta, ahogy dörömböl a szíve.

– Komor, vad időket élt meg Hazánk. Nagy őseink ezeréves hódításait egyszeriben szétkapkodták az ellenségeink. Ez nem a ti hibátok volt, és nem is az enyém. De megboldogult atyám, fényeskedjék az emléke, gátat tudott vetni e rablásnak, és nekem jutott a feladat, hogy újra összegyűjtsem, amit széjjelraboltak. Nekem – és velem együtt nektek, ha hűségetek meg nem vonjátok tőlem. Nos? Hívek maradtok?

– Hívek! – felelte izgatottan az alakzat.

– A birodalmunkat kozákok építették. Kozákok nélkül nem lett volna Oroszországé se Szibéria, se Kamcsatka, se Csukcsföld, de még a Kaukázus se lenne a miénk. Jermak nélkül, Pjotr Beketov nélkül, Szemjon Gyezsnyov nélkül nem lehet Oroszország történelméről beszélni. És most, amikor Moszkóviából újból föl kívánjuk emelni egész Oroszországot, a kozákság nélkül nem boldogulhatunk. Akarjátok hát?

– Akarjuk!

– Én is akarom. Félszázan vagytok itt, eggyel se többen, eggyel se kevesebben. Nem titkolom, számítok rátok. Közeleg az időtök. Tudnotok kell, hogy az uralkodó és a Haza nem feledkezik meg azokról, akik híven s igazul szolgálják. De ami a legfontosabb: a nép nem fog elfelejteni benneteket.

Az ordonáncához fordult, akinek a kezében vörös bársonnyal bevont, aranyszegélyes szelence volt.

– Utánam!

Ment az oszlop elejéhez.

Kivett a szelencéből egy arany György-keresztet, és ő maga tűzte fel az oszlop elején álló termetes jeszaul, Morozov mellére. Kezet rázott vele. Megkérdezte, hogy tetszik a szolgálat. Az csak boldogan bólogatott.

Az uralkodó ment tovább a fölszegett állú kozákok sora mellett. Körötte statikus elektromosság láthatatlan gömbje gurult, izgalommal töltve el mindazokat, akikhez az uralkodó odalépett, felállítva a szőrt a kozákhátakon.

Liszicinre került a sor.

Az uralkodó az álláig ért, orrnyergén törés nyoma, fülében szőrszálak, és jóféle importdohánytól meg kicsinykét konyaktól szaglott. Mindezeket az emberi vonásokat Liszicin csodálkozva jegyezte fel magában: furcsa volt, hogy Isten felkentjének egyáltalán lehetnek efféle rendőrségi jelentésbe való ismertetőjegyei. Azonnal igyekezett is elfelejteni őket. Az unokáinak másról fog mesélni. A boldogság tiszta érzéséről és a semmihez sem hasonlítható büszkeségről, hogy itt lehetett.

– Hogy megy a szolgálat? – kérdezte tőle az uralkodó, miközben feltűzte Liszicint a kitüntetés biztostűjére.

– Örömmel igyekszem! – kurjantotta Jura.

Az uralkodó atyailag megpaskolta a vállát, és Krigovhoz lépett. Liszicin próbálta elcsitítani megbolydult szívét, és csak azt sajnálta, hogy ilyen kurta volt ez a pillanat. „Hogy megy a szolgálat, kérdezi tőlem az uralkodó, én meg, balfácán…”

– Nincs panasza? – mosolygott a cár Krigovra. – Mindennel elégedett?

Liszicin a szeme sarkából követte a cárt, nem tudott elszakadni tőle.

– Őszintén kell válaszolni, legfenségesebb uralkodóm? – mondta hirtelen Krigov.

Jura összerezzent. Mit művelsz, Száska, megbolondultál? Ó, te nyavalyás! Hogy mersz a cárral így…

– Az uralkodónak mindig őszintén kell felelni – felelte mosolyogva a cár.

– Igazságtalanság történt.

Az uralkodó ráemelte tekintetét.

– Nocsak.

– Helyettem itt egy másik embernek kellene állni.

– No és kinek?

Polujarov atamán és a félkezű Burja tábornok hallgatóztak, nyomultak volna előrébb, de fékezték magukat.

– Vazgen Balaszanjannak. Együtt szolgáltunk. Ugyanabban a csatában sebesültünk meg. Dagesztánban. Ő cipelt ki a golyók közül.

Liszicinnek megint dörömbölt a vér a fülében.

– Na és a te Vazgened – nézett komolyan Krigovra az uralkodó –, ő nem élte túl?

– Nem felelt meg a válogatáson.

– Miféle válogatás volt az, fiam?

Liszicin nem tudta visszafogni magát, egészen picit Krigov és az uralkodó felé fordult. De hát mit akar ezzel Krigov? Miért beszél erről az uralkodónak? Hát nem fogja fel?!

– Az utolsó pillanatban kiszórták. Mert örmény.

– Hát az meg hogy lehet?

– Hogy ne rontsa el az összképet. A szláv ünnep képét. A kitüntetések átadásán. Én, ha az uralkodó engedélyezi, a saját keresztemet átadnám neki.

A nyavalyás, vén Polujarov atamán mindent hallott. Összevonta szemöldökét, megtörölte a száját böhöm öklével.

– Na és ki hozta meg ezt a döntést?

– Azt nem tudhatom.

A moszkvai sereg parancsnoka olyan villámló szemmel nézett Krigovra, mintha csak karddal csapott volna oda. Krigov ezt nem látta, Liszicin viszont mindent látott.

– Hogyhogy nem tudhatod?

– Nem tudhatom, legfenségesebb uralkodóm.

A cár hunyorogva nézte Krigovot, a nagyra tárt, becsületes, szürke szemét, a búzaszőke szakállát és színtelen szemöldökét, megszemlélte, hogyan hajlik a szája, hogyan veszi a levegőt. És elkapta a tekintetét, amikor Krigov véletlenül az atamánra pillantott. Azonnal arrafelé fordult – és látta, hogy Polujarov lesütötte a szemét.

– No és van még itt olyan, aki együtt szolgált ezzel a Balaszanjannal? – kérdezte az uralkodó. – Érti valaki, hogy miről van szó?

Polujarov ekkor szuszogva odalépett hozzá.

– Ha megengedi, legfenségesebb uralkodóm…

– Várjon, Vlagyimir Vitaljevics, várjon! Na? Meg tudja valaki erősíteni a szavaidat? Eh?

Krigov egy pontra szegezte a tekintetét, Liszicin úgyszintén.

Balaszanjan nem kért meg erre, te idióta, üvöltött gondolatban Jura Krigovra. Mi az ördögnek jössz itt az igazságossággal? A cár bólogat, aztán az egészet rögtön el is felejti, hisz egy cárnak tömérdek cári tennivalója lehet, de Polujarov nem bocsát meg – se neked, se Balaszanjannak nem fogja ezt megbocsátani. Nektek annyi, mindkettőtöknek.

– Ha örményeket beveszünk a kozákok közé, ha megkérjük őket, hogy vérüket ontsák a Hazánkért – de ugyan számít-e, hogy örmény, vagy tatár, vagy, Isten bocsássa meg, zsidó –, az azt jelenti, hogy ők mindannyian mindenben egyenlőek számunkra. Nem az a jó kozák, akit kozák anya szült, hanem az, aki a mundérra nem hozott szégyent. Valaki, úgy látszik, másként gondolja ezt a parancsnokaid közül? Komoly vádak, úgy bizony… No, Vlagyimir Vitaljevics? Hisz ez támadás a kozák egyenlőség, a kozák testvériség ellen!

– Még valakinek azért ezt még bizonyítania kellene, legfenségesebb uralkodóm… Lássuk, van-e még egy semmirekellő, aki kész megtámogatni ezt a rágalmat! – pöfögött Polujarov atamán.

Krigov Liszicin felé sandított. Mindketten tudták, hogy Balaszanjan, akit velük együtt a György-keresztért küldtek a fővárosba, miért indult reggel kocsmázni – hogy bánatában leigya magát.

Azért, mert Polujarovnak az unokaöccsét is föl kellett írnia a kitüntetendők listájára. Vagy az is lehet, hogy nem unokaöccse az illető – mindenféle pletykák keringtek a fiatal aljeszaulról, mint ahogy Polujarov ízléséről is. Vén kecske is megnyalja a sót.

Liszicinnek kiszáradt a szája, a nyelve a szájpadlásához tapadt.

Polujarov már a Restauráció óta volt a moszkvai kozák sereg parancsnoka – olyan sziklatömb, melyet lehetetlenség elmozdítani. Az ellenségeit könnyedén eltette láb alól, mert bárkit a biztos halálba vezényelhetett.

– Jól van. Intézkedik, Vlagyimir Vitaljevics?

Még szép, hogy intézkedik!

Ez a Krigov már holnap utazik vissza a Kaukázusba, ahol bedobják a húsdarálóba, és néhány nap múlva felterjesztik az immár harmadik György-keresztre – ezúttal holtában.

Száska, Száska! Micsoda tökfej vagy!

Liszicin a csizmája orrát szemlélte. Úgy kisuvickolta, hogy szinte szikrázik.

Micsoda örömteli izgalommal készültek ma a szemlére. Nagy nap! Balaszanjan persze, amint megtudta, hogy őt nem viszik, becsapta maga mögött az ajtót, és az utcán óbégatott, de hát ő déli ember, indulatos… Kióbégatja magát, azt annyi.

Most meg őt is elrekkentik.

Krigov tűrte Jura árulását. Nem kérte a segítségét, még csak oldalba sem bökte könyékkel. Nem akarta magával rángatni a gödörbe. Jó ember vagy, Krigov. És derék bajtárs.

Bocsáss meg – és ég veled.

Az uralkodó már továbblépett – valami banditához egy idegen ezredből.

– Legfenségesebb uralkodó!

Liszicin hirtelen a saját hangját hallotta. De mintha idegen volna – rekedt, károgó. Alig tudja kimondani a szavakat kiszáradt torkával, dermedt nyelvével.

Az uralkodó nem is értette elsőre, de Polujarov annál inkább. Úgy lépett Liszicin felé, hogy világos volt, nem lesz kímélet.

– Legfenségesebb uralkodó!

Ez már igen, ez az ő, Liszicin hangja. Zengő, erős hang.

Az uralkodó megfordult.

– Igen?

– Liszicin százados – harsogta Jura. – Megerősítem mindazt, amit Krigov százados mondott Balaszanjanról. A parancsnokság az utolsó pillanatban törölte a kitüntetendők listájáról, pontosan azzal az indokkal, amit Krigov mondott. A jelenlétemben, jelentem.

– Pontosan ki volt az illető a parancsnokságból? – kért nyájasan pontosítást a cár.

Liszicin hallgatott. Tudta: ezt nem bocsátják meg neki. Egy dolog megmenteni a bajtársát, és egészen más rámutatni a vétkesre. Az uralkodó gúnyosan meredt az arcára, alighanem magától is rájött már, kit fedeznek a tisztek. Liszicin szíve a gyomrába zuhant. Elmúlt a bátorság pillanata, jött a baj előérzete és a józan felismerés, hogy milyen ostobán tették tönkre az életüket Krigovval.

Polujarov köhécselt.

– Én voltam, legfenségesebb uralkodóm. Kész vagyok személyesen magyarázatot adni.

– Hát, arra szükség is lesz. Mert nem taníthatjuk erre a tisztjeinket és katonáinkat, Vlagyimir Vitaljevics. Mert a nagy Oroszország minden olyan nép hazája volt és lesz újból, mely csak élt benne, és újból benne kíván élni. Közös haza, közös ügy – különben soha nem fogjuk összerakni a szilánkjaiból. Én itt tépem a szám, Vlagyimir Vitaljevics, megbocsátást ígérek a lázadóknak, akik megbánják bűneiket, és visszatérnek a kebelünkre, erre kiderül, hogy ilyesmi folyik itt minálunk…

– Ha kérhetném, szeretném személyesen, tanúk nélkül, legfenségesebb uralkodóm…

Polujarov atamán elvörösödött, dadogott.

– Félszáz olyan harcost kértem tőled, Vlagyimir Vitaljevics, akikkel meg lehet forgatni a világot. Megbíztam benned. De úgy látszik, mindent újra kell számolni utánad. No, add csak át a kardodat Burjának!

– Uralkodóm… Arkagyij Mihajlovics…

– Egy szót se többet!

Az uralkodó a félkarú Burja tábornokhoz fordult.

– Alekszandr Sztyepanovics. Vegye át ideiglenesen a parancsnokságot! Aztán majd meglátjuk.

A szikár, kemény Burja tábornok pislogott, majd élesen Polujarovhoz lépett, és nyújtotta fél kezét az atamáni kardért.

– Kérem, Vlagyimir Vitaljevics!

És mindez ott egyenest Liszicin előtt, egyenest Krigov előtt, mind az ötven harcos szeme előtt, síri csendben, a György-terem fehér márványában és sápadt aranyában. A kozákok mind valahova a távolba néztek, Polujarovra senki nem mert akár csak egy pillantást vetni.

Polujarov ügyetlenül, a hájas oldalán át, a felszállópályához hasonlatosan hatalmas váll-lapokon át rángatta a szíjat a karddal, de beakadt, úgyhogy inkább kezdte lecsatolni a kardról a szíjat, és mindeközben egy pisszenés sem hallatszott: hallgattak a katonák, hallgatott a cár.

– A kozákság félezer éves testvériség. Nem a vér tette a kozákot kozákká, hanem a vitézség, és a Haza meg a harci hagyomány iránti hűség. Nem tud újjászületni Hazánk, ha nem ápoljuk a hagyományainkat! Nem támadunk fel hamvainkból, ha eláruljuk őseinket! Nem tudunk fölemelkedni a térdünkről, ha nem emlékszünk a saját történelmünkre! Az egyenruha is, melyet varrtak nektek, amit most viseltek, ugyanolyan, amilyet az ük-ük-ükapáitok viseltek. Nem az a hitvány, kurta álcaruha, mint azé a hadseregé, amely Oroszországot nem óvta meg. Nem istentelenek zöld posztója. Hanem olyan mundér, melynek a váll-lapjára az volt írva: tisztesség és becsület, bátorság és hűség! Tisztesség, Vlagyimir Vitaljevics, és becsület! Lelépni!

A lefokozott atamán hátraarcot csinált, hogy díszlépésben távozzon a teremből, jobb kezét a kard markolatára akarta tenni, de keze a semmibe omlott. Az ajtóhoz érve megbotlott a szőnyegben. Az alakzat hallgatott.

Burja tábornok se Krigovra, se Liszicinre nem nézett.

Az uralkodó egy biccentéssel hívta az ordonáncot, kinyitotta a szelencét, és folytatta a kitüntetések kiosztását.

– Hogy megy a szolgálat?