Szerző: Horváth László Imre

Borítóterv: P. Szathmáry István

A szerző a regény megírása idején NKA alkotói támogatásban részesült.

© Horváth László Imre

© P. Szathmáry István

© CSER Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-758-9

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vörös András

Korrektúra: Király Ildikó

Szerzőfotó: Pálházi Petra

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

„Se nem erős, se nem gyenge, nem kicsi, nem nagy; nem sánta, nem begyes; mi lett volna, ami feltűnt volna rajta. Olyan volt mint egy ember; két szeme volt, meg egy orra. Bajusza is volt.”

/Móricz Zsigmond: Tragédia/

„Mit oltalmaztunk, nincs jelen
azt most már támadóink védik.”

/József Attila: Irgalom/

„Neveltek hazaszeretetre, hittem az Istenben is, harcoltam két háborúban, túléltem, az istenbe is.”

/Bereményi Géza: Születtem Magyarországon/

„A Dunától ferdén fel a Balatonig az a keskeny csíkban terjedő mocsaras völgyvidék: a Sió-Sárvíz tája mindig keményen és szúrásra készen csillogott, mint a hüvelyéből kirántott kard, (…) valahányszor szabadon vért lehetett ontani, valahányszor alkalom nyílt a fojtott keserűség kiöntésére, a bosszúra, isten a megmondhatója, mi miatt. Ilyen harciasak a szolgák? Ilyenek; a puszták népe kitűnő katona. A világháború kezdetén a kaposi 44-es gyalogezred négy hónap alatt négyszer semmisült meg, s négyszer támadt fel újra. A puszták fiai nem sajnálták a bőrüket. Hősiesség és halálmegvetés dolgában a Monarchia népei közül csak a bosnyákok versenyezhettek velük, amint e szakma német hozzáértői tárgyilagosan megállapították.”

/Illyés Gyula: Puszták népe/

ELŐSZÓ

Március eleje volt, hűvös reggel, de már látszott a fényen, érződött a szagokon hogy meleg nap ígérkezik.

Kis János felkelt, a présház előtti rönkasztalhoz ült, kávét ivott, egy cigarettát is sodort hozzá. Nem gondolta, hogy eddig húzódnak ezek a napok, de ha már így volt, rajta ne múljék. Kicsit üldögélt, élvezte a reggeli csípős levegőt. Aztán bement a metsziollóért és a kötényért.

Tíz hosszú sor maradt az övék a nagy diófák alá kuporodott présház mellett, amiben élt, a Somogysámson fölötti szőlőhegyen. Külön tőkés művelés, az utóbbi két hétben nyitotta ki őket göcsörtös nyelű kapával, egymaga. Amíg Pesten volt, még az ősszel, a húga rendelt szántóembert, aki behúzta ekével, ne fagyjon el a télen a tőke, bármi is legyen.

Túl a nyitáson, a kiszabadult tőkék lélegeztek, ő meg kezdhetett metszeni. Ezt szerette a legjobban, a fárasztó nyitás után levenni a felesleget, alul a meglazított földön elpihennek a venyigék, az apró maradék ágakon apró rügyekből, a csapokból majd új vesszők születnek, nyárra már erősen kihajtanak. A metszéssel rend is lesz a szőlőben, bár a venyigét össze kell szedni, de azt meg jól el lehet tüzelni, fütyörészik miközben ég.

Alig néhány tőkével haladt, mikor a motorzúgást meghallotta. Még távolról szólt, de közeledett. Na, mondta. Más nem lehet, másnak nemigen van ilyen hangja, traktor vagy teherautó minek jönne a hegyre márciusban.

Ahogy közeledett a hang, úgy ide is értek. Addigra Kis János megint a rönkasztalnál ülve cigarettázott, előtte az összecsukott metsziolló.

A házat nem zárta be, úgyis felforgatják, padlástól pincéig. Egy parancsnoki dzsip és két páncélozott csapatszállító parkolt le a földúton. Ősszel ilyeneket gyújtottak fel és lőttek szét Pesten a körúton, lángoltak benne az orosz kiskatonák. Megcsóválta a fejét. Bár addigra azok is a kenyérért sorba álló tömegbe lövöldöztek géppuskával, de a látvány akkor se volt szép. Kis János nem örült, hogy ezen a reggelen eszébe juttatják, de már úgyse lehetett sokáig halogatni a dolgot. Korábbra várta őket, jöhettek volna a nyitás előtt, azt hatvan év alatt sem sikerült megszeretnie, még akkor se, ha talán ő nyitott szőlőt a legjobban a világon, bár ilyesmiből nem rendeznek olimpiát.

Három orosz tiszt és tucatnyi katona ugrált ki a kocsikból. A katonák kezében dobtáras géppisztoly vagy puska. A tisztek nyugodtak voltak. Különösen az egyikük, százados a csillag alapján, egyszerűen leült Kis János elé, és maga is cigarettára gyújtott. A gazda bólintott. A tiszt legényeiből három a magyarra fogta a fegyverét, de az legyintett, semmi szükség rá. A másik két tiszt a többiekkel már a présházat szedte szét. Összetört cserép zaja szűrődött ki, Kis János nem mozdult, a tiszt oroszul kiabált valamit a ház felé, onnantól több csörömpölés nem hallatszott.

Némán szívták el a cigarettát. Még volt maradék kávé, Kis János odakínálta, a tiszt mosolyogva rázta a fejét. Vagy húsz évvel lehetett fiatalabb nála, szép európai orosz, az egyenruhája se pecsétes vagy szétmosott, mint a többinek. Aztán kijöttek, felsorakoztak, az egyik tiszt jelentett, nem valami hosszasan. Nem találtak fegyvert, robbanóanyagot, se könyvet, röpiratot vagy egyebeket.

A százados bólintott, aztán intett. Kis János felkelt, együtt mentek a kocsikhoz. A százados beszállt a dzsipbe, a sofőr gyújtást adott, a katonák erre az öreg magyart belökték a csapatszállítóba. Abban még két civil ült, ismerte őket, a falu plébánosa meg egy tanító a környékről, akivel együtt szolgáltak a Donnál. Jó reggelt, köszöntek egymásnak.

Kaposvárra vitték őket a szovjet laktanyába.

Két nap telt el egy vakolatlan, cementfalú helyiségben, itt már többen voltak. Megosztoztak a szálkás fapriccseken, az ürítésre szánt vödrön, a napi kétszer beadott moslékon.

A harmadik nap vitték kihallgatásra. Nem ő volt az első, akit elvittek, előtte a többi azzal jött vissza, még nem verik őket, legalábbis egyelőre.

Folyosókon vitték, két idősebb orosz silbak, az egyik ázsiai vonásokkal. Tábori csendőrfélék lehettek, nem tegnap vonultak be. Éppen az ilyen katonákat szerette, nem volt bennük semmi romantika.

A kihallgatás rendes berendezésű, szép teremben zajlott. Két másik őr posztolt a fal mellett, tiszti egyenruhában, az asztalnál cingár, szemüveges figura ült kopott öltönyben, mellette, ahogy nézte, nagyjából maga korabeli, de igen magas rangú katonatiszt. A következő másodpercben fel is ismerte újságok fényképeiről, amiket korábban látott, persze élőben a férfi kopottabb volt.

A tolmács felállt, de felállt a másik is.

– Ez itt Georgíj Konsztantyinovics Zsukov, a Szovjetunió marsallja – mondta a tolmács.

Kis János bólintott.

– Kis János vagyok – mondta.

Zsukov elmosolyodott. Intett, hogy üljenek le. Aztán a tolmácsra nézett. Összeszokott párosnak tűntek, a tolmács nem feszengett.

– A marsall meg akarta ismerni magát. Átnézték a lázadó terroristák aktáit, és nem sok olyat találtak, aki magához hasonló. Ilyen régi fasiszta katona.

– Nem voltam én fasiszta.

– De harcolt a fasiszta hadseregben.

– Meg a Monarchiáéban is. A marsall meg a cáréban, ha jól tudom.

A tolmács habozott, Zsukov mordult egyet, mire sápadtan lefordította, amit Kis mondott. Akkor Zsukov hangosan elnevette magát. Aztán oroszul beszélt. Kis valamennyire tudta követni, de nem teljesen.

– A marsall szerint magának van töke. Erre is volt kíváncsi. Valóban harcolt a cári hadseregben. Arrafelé, amerre maga is járt. Fiatalon még találkozhattak is.

– Galíciában? Lehet, hogy még lőttünk is egymásra.

Zsukov már a térdét csapkodta a fordítás után.

– Igen ott. Járt a zbudowi erdőben? A Cserenhán?

– Éppenséggel igen.

Az orosz megint kérdezett.

– Hogyhogy maga nem szökött meg?

– Voltam hadifogoly Olaszországban és Szibériában. Ennyi elég is volt a külföldi utazásokból.

Zsukov megint nevetett.

– Gondolom, maga se menne sehova a helyemben.

A tolmács már haraggal nézett rá, de lefordította. Az orosz bólintott, mosolyogva fenyegette meg Kis Jánost az ujjával. Aztán ő beszélt.

– A maguk kis háborúját Budapesten nem is volt olyan könnyű letiporni. De mindannyian parancsokat követünk. Az ilyet, mint maga, kirakatba fogják állítani, mint bűnözőt, ahogy azt szokták a katonákkal. Nagy gyalázat.

Zsukov a fejét csóválta. Kis János mosolygott. Nagyobb mészárosról sem hallott életében, mint aki előtte ült és éppen sajnálkozott. Zömök kis őszes szláv paraszt, minden másodiknak ilyen volt az arca a fronton. Egyszerre ravaszkodó és megingathatatlanul elszánt.

– Mielőtt átadjuk a magyaroknak, még iszik velem egyet. A régi nagy idők emlékére.

Zsukov intett, az egyik őr kiment, majd tálcát hozott be, rajta kancsóban vodka és finom metszésű üvegpoharak. Zsukov maga töltötte ki, elé tette. Koccintottak és lehúzták. Kis János nem bonyolította a helyzetet, bár eszébe jutott, mit szólnának a Corvin köziek, hogy ő itt ezzel vodkázik. Dehát úgyis teljesen mindegy volt már.

– A magyarok meg fogják verni, vallatni fogják – csóválta a fejét a marsall.

Töltött még egy pohárral. Azt is megitták.

– Persze mi is ezt tennénk. De aztán meg felkötik. Ez nem helyes így. Örökké az az átkozott politika.

Zsukov sóhajtott.

– Egy ilyen régi katonának kijárna a golyó. Ha lenne igazság, mi lőnénk agyon, tisztességgel, ahogyan kell.

Látszott rajta a valódi felháborodás. Harmadjára is töltött, megint kiitták a poharukat. Aztán megvonta a vállát, intett és Kis Jánost kivezették a szobából, vissza a cellájába.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Kaposvár
Szerb front
Szabács

I.

Kis Jánost tizennyolc esztendős korában elvitték katonának.

1913 őszének elején töltötte be a korhatárt, még abban a hónapban a kaposvári Negyvennégyes ezred laktanyájába került. A toborzóorvos már egy évvel korábban megvizsgálta a faluban, a többi elé felsorakoztatott fiúval együtt, a kisbíró meszelt falú házának udvarán. Egészségesnek találta, mehetett katonának. Nagy szégyen lett volna, ha nem alkalmas. Az olyan nem ér semmit, a lányok keresztülnéznek rajta.

Kis János Európa közepén, a Balaton tavától délre, Somogy megyében élt. Magyarnak született, ez volt az anyanyelve, az országa neve pedig Osztrák–Magyar Monarchia. Az ország ura, a monarcha, vagyis királyi felség a Habsburgok régi osztrák uralkodói családjából származott. Ferenc Józsefnek hívták, osztrák császár és egyben magyar király. Öreg király volt. Tizennyolc éves korában, mikor trónra került, azzal kezdte, hogy véresen leverte a magyarok szabadságharcát. Az oroszokat is behívta Magyarországra, hogy segítsenek neki. Aztán uralkodott. Eleinte gyűlölték, de később kiegyezett a magyarokkal, ők is kaptak a hatalomból, aztán megkedvelték, főleg ahogy egyre öregebb lett. Hatvannégy évvel azelőtt volt tizennyolc éves, mint Kis János, aki az ő katonája lett, az ő nevére esküdött fel a laktanya udvarán.

Kis János dédapjának a korában lépett trónra Ferenc József, a nagyapja korában egyezett ki a magyarokkal, mert a németek elleni háborúban súlyosan legyengült, kénytelen volt közös államot csinálni a birodalmából, amit úgyis ő vezetett, de közben meg is kedvelte ezt a hiú, harcias kis népet. A közös ország neve lett Osztrák–Magyar Monarchia, a magyarok Kis János apja idején megbékéltek a helyzettel, sőt örültek neki, egy európai nagyhatalom része voltak, aminek még a nevében is ott volt, hogy magyar.

A kaposvári 44-es számú ezred közös császári és királyi ezred volt, amit Albrecht ezrednek is hívtak, mert régebben egy ilyen nevű Habsburg hercegről nevezték el, ő volt a jelképes tulajdonosa, mint általában akkoriban az ezredeknek. De az ezred gyakrabban használt neve a Rosseb volt, amit a város adott neki a katonák örökös káromkodásáról, akik mindenhez hozzátették, hogy rosseb. Somogyban különben is ez volt a szokás, és a negyvennégyesben somogyiak voltak. Szerették Kaposváron az ezredet, a legényei vasárnaponként a templomba vonultak, a tisztek a társasági eseményeken vettek részt, az egész csapat évente többször is felvonult a város utcáin, minden rendezvényen. Teljes létszámban négyezer menetelő fiatal katona, bár általában csak a negyede, mert egy zászlóalj szolgált Kaposváron, a többi Wienben. A császár is szerette az ezredet, imponált neki hogy fiatalkora lázadó magyarjai akkorra már hűséges katonák lettek.

Miután bevonult, a kiképzés első hónapjaiban Kis János német szavakat tanult, mert ez volt a vezényleti nyelv, ezen üvöltötték a parancsokat. Minden parancsot emelt hangerőn adtak, trágársággal kísértek, ezt nem könnyen szokta meg, az apja csendes ember volt, ritkán verte, nemigen találkozott olyan erőszakos fickókkal, mint a kiképzőőrmester. A többiekkel együtt begyakorolt minden szükséges alaki mozdulatot. Volt, aki nem tudta a jobb és bal felét megkülönböztetni, azt addig verték, amíg nem ment hibátlanul. Nem mindig az őrmester vagy más tisztesek vertek, gyakran egymást verték, mert ha egy elrontotta, az összest megbüntették érte.

A vasárnapi ünneplő ruhájában vonult be, akár a többi, ezt a laktanyában rögtön egyenruhára cserélték, abban kellett élnie, alsóneműt is kapott, az ünneplő ruháját raktárba tették, aztán úgy esett, hogy bizonyos okok miatt sohasem kapta vissza. Az anyja sem álmodott olyan rigolyás tisztaságról, gombok és csatok és redők vallásos áhítatú elrendezésének szükségességéről, mint amit a katonaságnál Kis Jánosnak meg kellett tanulnia. Ruhájának, felszerelésének, a vaságya matracának és az ágy lepedőjének tökéletesen tisztának és simának kellett lennie, de akkor is felborította a törzsőrmester, ha nem talált rajta kivetnivalót.

Az ezredhez azon az őszön sok helyről soroztak legénységet, egész Somogyországból. Fele paraszt, fele zsellér, vagyis cseléd a nagy birtokokról, vad mint a dudva. A tisztek és a kiképzők, de valószínűleg még a császár is örült mindkettőnek. A paraszt engedelmes, a cseléd meg az igazán jó katona, megszokta hogy verik és nem kíméli magát, nem romantikázik, az ellenséggel szemben viszont vérszomjas, rajta bosszulja meg magát.

Néhány városi is közéjük keveredett, akinek nem sikerült a tisztképzőbe kerülni, de több iskolát végzett, mint az elemi, azok szenvedték meg igazán a szolgálatot. Az elemit Kis János is elvégezte, bár amikor csak tudta, kerülte a falu iskoláját, mégis megtanították írni-olvasni, számolni, mindenre, amiről úgy vélték szüksége lehet szőlősgazda fiaként. És meséltek neki, a pap a katekizmust és Krisztus meg a mártírok tetteit, a tanító a Szent Hazáról és Attiláról, Mátyás királyról, a végvári hősökről. Jobban szeretett halat fogni, kukoricát lopni, rabsickodni, az apja hiába verte el érte, a többivel csavarogni az erdőn. Az a többi most ott volt vele a laktanyai szobában és a gyakorlótéren, négyen a saját, hárman a szomszéd szakaszba osztva. Igazán örülhetett neki, de nem örült, természetesnek vette. A cselédfiúk csak nagyon ritkán kötöttek beléjük, mivel hamar megtanulták, ha egyet kihívnak, mindjárt nyolccal kell verekedni, elszánt, vigyorgó, erős parasztokkal, kést meg nem lehetett tartani katonaként. Aztán a kiképzők is igen hamar véget vetettek mindenféle verekedésnek, a hangadókat napokra kikötötték, mindnek alaposan eszébe vésve, az ezreden belül előbb döglenek meg, de úgy viselkednek, ahogy a szabályzatban a bajtársaknak kell, ahogy Isten a maga szertelen jókedvében megteremtette a király magyar katonáját.

Negyedik hónaptól a gyakorlótéren kívül is meneteltek, a város környékén, addigra egyszerre lépett nyolcszáz katona, az egész zászlóalj. Az őrmestereknek már ordítozniuk sem kellett, csak a szájuk rángott olykor a munkára nem fogott indulattól, mint az unatkozó lovaknak. Ettől kezdve kéthetente tökéletes egyenruhában, zárt alakzatban a katolikus templomba is mehettek misére. Egy ilyen alkalommal esett meg, hogy az egyik katona, sohasem derült ki, kicsoda is lehetett, rosszkor adott ki igen illetlen hangot. Néhányan felnevettek, pedig a pap éppen a szentostyát emelte az égig, messze elöl, az aranyozott oltár előtt, talán ha ezer hívő előtt, akiken végigvonaglott az obszcén történés lökéshulláma. De senki sem rezdült, néhány civil csóválta a fejét, egyesek mosolyogtak, néhány öregasszony extra porcióban hányta magára a keresztet. Egyetlen fiatal tiszt nézett hátra. Néhány napja érkezett Kaposvárra, Magda Pálnak hívták. Kifejezéstelen szemét végighordozta az újoncokon. Kis János és mindenki más is úgy érezte, egy pillanatra rajta felejti a tekintetét. Mint mikor az ördög bólint, mert az ítélet kihirdettetett a végső napon, ez a lélek is őhozzá került, hogy örökös munkát adjon neki.

A törzsőrmester, aki kísérte őket, szintén rezzenetlen maradt, éppen csak a bajsza hintázott jobbra-balra, mint az éhes macskának. A laktanyáig meg se szólalt, aztán a nap további részére kiköttette az összes katonát, aki megfordult a templomban. Egymást kötötték ki, az utolsót saját kezével verte gúzsba. Úgy is maradtak az éjszaka közepéig, az udvaron, hason, kezük a lábukhoz kötve a hátuk mögött. Magda Pál kijárt közéjük cigarettázni. Mire alkonyodott már sokan elájultak. Kis János kibírta ébren, bár egy idő után furcsa dolgokat vélt látni, amik mégsem lehettek az orra előtt, az anyja csorgatott tejet a porba, aztán a cséplőgépet látta, amihez gyerekként csapatban közelebb lopództak, mert a szénát villázó nagylányok a hőség miatt alul nem hordtak semmit, lábuk között apró kazlak, amiket látni kellett. Éjfél körül jártak körbe valakik, eloldozták és betámogatták vagy behordták a katonákat a hálóhelyükre. Másnap hajnalban különleges két hét kezdődött, újra alaki kiképzés, futólépésben menetelés teljes felszerelésben minden nap. A tisztesek közben többször is megkérték a legénységet, véssék jól az eszükbe, a törvényben van írva, közülük százból öt megdögölhet, senki meg se kérdi, miért, és az az öt meg is fog dögleni, mert az a rosseb az egész tetves ótvaros bandában, de ők kigyógyítják. Végül senki sem döglött bele, a parasztok szívós népség voltak, a cselédek még inkább.

A büntetőgyakorlatok után lassan a lövészet is elkezdődött. Puskát kaptak, századonként jártak a lőtérre, és lőttek a Mannlicherrel. Nyolc töltény folyamatában, aztán újra töltés. Kis János közepes lövész volt, nem kiemelkedő, nem is gyatra, nem emelték ki, de el se vették tőle a fegyvert. Nyár elejére így lett schütze, vagyis lövész, harcoló közlegény, egyike a nyolcszáznak.

Addigra Debrecenben robbantások történtek, egy ideig úgy volt, kitör a háború a románokkal és az oroszokkal, akik mindig minden szláv és ortodox pópa mögött álltak, és le akarták rombolni a németek és őfelsége meg a magyarok katolikus birodalmát. A papok robbantottak a debreceni színházban, ezt mindenki tudta, sokan meghaltak, a nagy Monarchia népe fel volt dúlva. Aztán a háború mégis kivárt nyárig. Akkor Szarajevóban, a király nemrég szerzett birtokán, ráadásul hadiszemle közben a város közepén egy álnok szerb pisztollyal agyonlőtte a trónörököst és a feleségét. A kaposvári rosseb-ezred katonái tudták, mennek harcolni délre, ami nincs is olyan messze, és nagyon örültek neki.

II.

Az ezred négy zászlóaljból állt, mindegyik négy századból, a századok négy szakaszból.

Kaposváron a harmadik zászlóaljban képezték ki az újoncokat, köztük Kis Jánost, akit a tizedik századba osztottak. A többi három zászlóalj a birodalmi fővárosban, Wienben állomásozott, az ezredparancsnok, Habsburg József főherceg mintakatonái. A háború kitörésekor rögtön bevagoníroztak Wienben, és ők érkeztek először a szerb határra. A kaposváriak ezerkilencszáztizennégy augusztus harmadikán csatlakoztak hozzájuk.

Két nappal előtte kékesszürke egyenruhájukban, hátbőrönddel, puskával, csákósan, köpenyben meneteltek a pályaudvarra. Sokuk rokona kijött elbúcsúzni, Kis Jánoshoz senki. Két bátyját is behívták, a család nem ért rá nyáron a munka dandárjában a harmadik fiú indulására. De másoknak menyasszonyok, anyák, mindenféle nők integettek. Aztán még rengeteg egyéb civil, egész tömeg tolongott a peronon, míg a majd ezer fiatal férfi beszállt a hosszú szerelvény marhavagonjaiba.

„40 ember vagy 5 ló” volt a vagonok oldalára írva festékkel.

Éles gőzsípolással, erős lökéssel lódult meg a vonat. Lassan elhagyták Kaposvárt, elkezdtek haladni lefelé délnek a dombos tájon, oda ahol a háború várta őket.

Másnap reggel érkeztek Batajnicára.

Délben felsorakozott az ezred a város mellett, a tisztek megszemlélték őket. A 31. hadosztályba tartoztak. Három másik ezreddel együtt, a magyar 32-es, 69-es és a bosnyák 3. ezred már a Száva folyónál biztosította a határt támadásra készen.

Kis Jánosék sátrat vertek éjjelre, a táborukban négyezer katona aludt. Másnap a városba mentek őrjáratra. Batajnicát szerbek lakták, a katonák összegyűjtötték a papokat, még a csendőröket is. Minden házat átkutattak, rejtett fegyvereket, robbanóanyagot kerestek. Több helyen találtak, onnan a férfiakat az ezredtörzshöz vitték a fogdába, ami hamarosan megtelt.

A következő napon elindultak menetben. Mentek egész nap a nyári hőségben, harmincöt kilométert árnyéktalan utakon, fátlan, rekkenő mezőkön át, teljes felszerelésüket cipelve, délutánra elfogyó vízkészlettel. Többen kidőltek a sorból, azokat hordágyon vitték tovább. Kis János is szenvedett, de kibírta. Hamar csatakosra izzadt, egy ideig túlhajszolt lónak képzelte magát, aztán megszáradt, keménnyé vált egyenruhája és felszerelése nyúzta a bőrét. Az első próba, mondták többen is, ő nem mondott semmit. A menet porosan, mocskosan, saját levében roszogva haladt hosszú sorban elnyúlva a magasra nőtt, tömött kukoricatáblák közti földutakon.

Este hat órára értek Phrovo faluba, ahol sátrat vertek éjjelre. A tábor mellett patak volt, a katonák abban fürödtek, mint a disznók, mert a víz kevés volt, de még a fűzfák alatt burjánzó hűs sár közelsége is jólesett nekik. Az őrségen kívül békén hagyták őket a tisztek és a tisztesek, azok is velük menetelték végig a napot a hőségben, sokan közülük azt se átallták, hogy a legénységgel dagonyázzanak.

Kis János azelőtt még életében nem aludt sátorban, túrákon sem vett részt. Nyaranta a szőlőhegyen a hűvös présházba menekültek a hőségtől. Még a dédapja építette, pincét ásott és vályogot vetett, aztán befedte szalmával. Vagy kint aludtak a szabad ég alatt. Nappal a szőlőben dolgoztak, ha gyerekként elszabadultak, járták a határt. Bár az apja is szívesen csatangolt a környéken. Gombát vagy szedret hozott haza olyankor, nem értették, az anyjuk miért bosszús tőle. Ha ismerték is volna a kirándulás szót, úri huncutságnak gondolják. Dinnyét termesztettek a szőlő között, sokat, mert a dinnye szereti a szőlőt, azt is őrizgették, a madarakat hajtották el róla, az volt a török sereg, a tőkék ezrei a karók lándzsáit hordozva, ők meg gyerekként szintén karóból faragott karddal és puskával rohamoztak ellenük, mint végvári vitézek.

A katonák öt napot töltöttek Phrovón, azalatt mindennap gyakorolták a Száván való átkelést. A folyó erőszakolását, ahogy a parancsban mondták. Így támadják meg a szerbeket, a folyón túl van a háború.

Augusztus 11-én reggel nyolc órakor riadóztatták az ezredet. Menetben délre értek Brestacsra, ahol ebédet kaptak és pihentek. Aztán a hőségben újra meneteltek és négy órára értek Nikincire. Dáni tábornok, az ezred parancsnoka lovon nyargalt el mellettük, előrement Klenakra a tábori konyha kocsijaival együtt. Nikincin este hatig pihentek, aztán indultak tovább.

A szürkületben gyalogoltak, robbanások zaját hozta feléjük a szél. Kis János ekkor hallotta életében először tüzérségi tűz hangját. A saját hadseregük ágyúi lőtték a folyó túloldalán lévő Szabács városát. Este fél nyolcra Platicsevóra érkeztek.

A falu főterén tisztek gyűrűjében maga Habsburg József főherceg várta őket, az egész hadosztály parancsnoka. Tíz percet kaptak, hogy összeszedjék magukat, a tisztesek üvöltözve körbejártak, az egész napos menet után mindenki igyekezett tisztogatni, megigazítani az egyenruhát és a felszerelést. Aztán díszlépésben mentek el a főherceg előtt, aki fekete lovon ült tábornagyi egyenruhájában, felemelt kardjával üdvözölte a négyezer magyar katonát. Kis János és a társai meg voltak illetődve, ilyen magas méltósággal még nem találkoztak soha, a fekete lovon magának a császárnak a rokona ült.

A főherceg parancsba adta, addig nem folytatják a menetet, míg a vacsorát ki nem osztották és nem pihentek. Ebből tudták meg, hogy még tovább kell gyalogolni, ezek szerint éjszaka is. A századok sorba álltak a gulyáságyúk előtt, a katonák odatartották a csajkájukat. A táposok bőven mertek, nagy karéj kenyeret adtak, egy másik kocsinál kávéval tölthették meg a kulacsukat, hogy magukkal vigyék a másnapi támadáshoz. Ültek szerte a falu utcáin és ettek. Éjfél előtt indult a menet, kellemesen hűvös időben, Klenakra hajnal fél kettőre értek be.

Klenak már a Száva mellett feküdt, vele szemben Szabács városa.

A folyó túlsó partján fűrészmalom állt, szerbek őrizték. A part menti bozótosban is ellenség fészkelt, olykor át is lőttek, látni nem lehetett őket. El nem találtak senkit.

Klenakon dupla adag hideg élelmet, fejenként kétszázhúsz töltényt kaptak. A falut a hadsereg már korábban kiürítette. A háti bőröndöket a gazdátlanul hagyott házakba rakták le. Csak a kenyérzsákot és a tölténytáskát vihették a támadáshoz. Kioktatták őket az átkelésről. Pontonokon mennek át a folyón, ezekben ülni lehet csak, állni, térdelni nem. Tilos a beszéd, a hangos parancs, a dohányzás. Tilos kilőni belőle, de töltött fegyverrel kell menni.

Az első két század kezdte az átkelést, le is mentek a folyópartra. A többi addig pihent. Kis János a tizedik századdal Klenak főutcáján kétoldalt a házak tövébe dőlt le aludni. Sokan akadtak, akik nem tudtak aludni az izgalomtól, a lövések és ágyútűz zajától, ő tudott. Bakancsos láb rúgása ébresztette. Azonnal felkelt, összeszedte a felszerelését és beállt a sorba. Az egész zászlóalj ment a folyópartra, és szinte rögtön ott is voltak.

A katonák izgatottan beszéltek az eseményekről. Amíg Kis János aludt, az első két század megindult a pontonokkal. Erősen lőttek rájuk, úgyhogy visszafordultak. Műszakiak is mentek, de az ellenséges tűz azokat is visszafordította. Végül a nyolcadik század jutott át legelőször. Megmászták a folyó három méter magas partját, rohammal elfoglalták a fűrészmalmot. Két szerbet megöltek, négyet foglyul ejtettek. Azok elmondták, két századnyian védték a partot, de mind visszavonult. A század ment utánuk a város felé.

Kis Jánosék a tizedik századdal pirkadatra a Száva túlpartján voltak. A fűrészmalom környékén pihentek. Sokan bementek az épületbe megnézni a holtakat, és hogy honnan lőttek ki amíg még éltek.

Reggel hét órakor elindultak a folyó mentén, készenlétben meneteltek a hajóállomásig. A hajóállomás üres volt. Itt vártak délutánig, mire megjött a támadási parancs. Csatárláncban nyomultak be a városba, de ott sem volt senki. Hamar a város közepén lévő templomig jutottak. Azon túlfordulva a század mégis találkozott hat szerb katonával. Ezek, úgy látszott, lemaradtak a többitől, a puskáikkal tüzet nyitottak rájuk. A magyarok viszonozták a tüzet, nyomban hat hulla feküdt az utcán szerb egyenruhában. Ezek voltak az első emberek, akiket Kis János látott meghalni. A sajátjai közül senki sem sérült meg.

Az ezred délutánra megszállta egész Szabácsot. A harmadik zászlóalj a templom és a laktanya közti területet őrizte, a tizedik század a templom környékét. Este hat órakor fekete-sárga császári zászlót húztak fel a templom tornyára, a katonák közül sokan megtapsolták.

Ellentámadásra számítottak. A bevezető utakat kocsikkal torlaszolták el. A századok parancsnokai kihirdették a helyes viselkedést a lakossággal szemben. Tilos fosztogatni, lövöldözni bárkire, akár kutyákra vagy madarakra. Ételt-italt elővigyázattal fogadjanak el, ha kell, kóstoltassák meg a helyiekkel. Kutak vizét ugyanúgy ellenőrizni kell. Alkoholt fogyasztani tilos. Földmunkához való eszközöket kell rekvirálni.

A katonák túl fáradtak voltak, hogy nekilássanak az erődítéshez. Az őrséget felállították, a telefonkábeleket még kihúzták a csapatokhoz, aztán a legénység aludni tért. Kis Jánost őrségbe állították, így még három órán át ébren kellett lennie.

Másnap reggel hatalmas robajt hallottak. Egy szerb civil felrobbantotta a fűrészmalmot, ahol sok lőszert halmoztak fel. A katonákat elküldték hogy házról házra minden gyanús elemet szedjenek össze. Kis János nem ment velük, ő a többiekkel a város előtt kijelölt vonalban ásta a lövészárkot. Délutánra ülő, aztán térdelőfedezékig jutottak. Magas kukorica sárgult az egész város körül, szerte az egész tájon, a műszakiak amennyire tudták irtották a vonal előtt és szögesdrótot húztak ki közé.

Az ezred a városban nyolcszáz civilt fogott le a szerbek közül, ebből hatot kivégeztek. Már csak élelmet lehetett szerezni, abból viszont sokat hoztak magukkal, szétosztották a századoknak. Kis János kapott kolbászt, szalonnát, friss kenyeret, kávét. Virradatra a déli gulyás is elkészült, kihozták a város előtti vonalba, kocsikkal és háton cipelt tartályokban is, olyanokban amilyenben szüretkor viszik a szőlőt. A katonák telemerték a csajkáikat, megették. Éjjelre támadást vártak, a kukoricából érkezett is néhány lövés, de csak valami gyenge szerb őrjárat lehetett, mire kimentek ellenük, nem találtak ott senkit.

Másnap reggel átadták egy beérkező zászlóaljnak az állásaikat, ők pedig menetre készen vártak a további parancsra. Nem érkezett parancs. Délben ebédhez sorakoztak a templom mellett a város főutcáján. Akkor tüzérség kezdte lőni a várost, őket is.

A környező domboldalakról ezrével tódult a szerb katonaság ellentámadásra Szabács felé. A legénység sorai között káosz lett úrrá, összekeveredtek az egységek. Mindenki rohanni akart a csatába, torlódás keletkezett. Messziről rengeteg puskalövés zúdult rájuk, ugyan erőtlenek, néhányukat mégis eltalálták. Kis János most azt látta először, ahogy a közelében álló, saját magához mindenben hasonlító katona az arcához kap, földre hanyatlik, kezével fogja a fejét, vér folyik az ujjai között, valamit jajgat, nyög és aztán meghal. Ahogy mindenki, a szanitécek is újoncok voltak még a háborúban. Egyikük odament a Kis János mellett összeesett sebesülthöz. Lehajolt, nézegette egy rövid ideig, tapogatta. Aztán otthagyta, keresett mást, olyat, aki még életben lehet a sebével.

A tisztek hamarosan a torlódás ellenére is kivitték őket a város elé. Most tőlük lett kékesszürke a mező széle a város előtt. Több ezer magyar katona parancsszóra felvonta puskájára a szuronyt. A következőre aztán már rohantak is a domb felé. Egyszerre kiáltották, hogy „Éljen a király!” és hiába lőtték őket, hamarosan elérték a dombokat. A szerbek megfutamodtak.

A dombtetőn, az ellenség által hevenyészve ásott fedezékben leültek. A tisztek rögtön felállították őket, folytatták az üldözést. Most a domb túlfelén rohantak, a mezőn át, egészen a közeli erdő széléig. Az erdőből már erősen lőtték őket a szerbek. Sokan elestek közülük vagy megsebesültek. A tisztek parancsba adták, mindenki hasaljon le, kotorjanak maguknak fedezéket és lőjék az erdőt.

Ahogy a többiek, Kis János is lehasalt a mezőn, kézi ásójával percek alatt fedezéket csinált magának. Félméternyi földbuckát, arra már rá lehetett tenni a fegyvert, mögötte a lapos gödör a teste nagy részét eltakarta. Tüzérség nem lőtte őket. Saját hadseregük két ágyút vitt Szabács szélére, azok bombázták az erdőt, minden eredmény nélkül. Ők is lövöldöztek még a fák közti láthatatlan ellenséggel egészen sötétedésig.

Háromszázan estek el a város előtti rohamban és az erdőnél. Egyenruhás halottak hevertek szerteszét. Éjjel a szanitécek összeszedték a sebesülteket, másnap a műszakiak a hullákat. A templom mellett ástak nekik gödröt, tiszteknek külön, de azokat is csak közös sírba tették.

Éjszaka visszahívták az ezredet a mezőről. A pesti 32-esek váltották őket. Átvették a fedezékeket, amennyire tudták mélyebbre kezdték kotorni. A 44-es harmadik zászlóalja Szabács nyugati részében vonult tartalékba.

III.

Ott is maradtak három napig. Habsburg József főherceg levélben köszönte meg a hősiességüket, a tisztek felolvasták minden századnak a napiparancs mellé, a katonák megéljenezték. A város déli felét közben újra megtámadták a szerbek, de a hadosztály többi része könnyen visszaverte őket. Három nap pihenő után a századok induláshoz sorakoztak. A bosnyákok és a pestiek mögött meneteltek tartalékban, üldözték a menekülő szerb hadsereget.

A két másik ezred kivetette az ellenséget a következő állásból is. Ők a Dumacsa-patak mellett gyalogoltak, Cserovác falu irányába, azzal a céllal, hogy megszállják az ottani magaslatokat. Útközben eltévedtek. Végül átkeltek a patakon, két vékony fahídon két zászlóalj, libasorban ezerhatszáz katona.

Nagyobb erdősávba értek, ártéri fűzfák közé. A szürkülettel együtt rájuk szakadt az ég. Zuhogó esőben aludtak, tömegben összetorlódva, mint a marhagulya, egymásnak hátat vetve, csuromvizesen.

Erős tüzelés ébresztette őket, de aztán gyorsan abbamaradt. Harcalakzatban nyomultak tovább Cserovác felé, reggel hattól egész nap, átkelve magas kukoricásokon, szilvafaligeteken, bozótokon, tanyákon. A műszakiak mindenhol drótok után kutattak a kukoricában. Amúgy is lassan haladtak, bűzlő, rothadó ruhájukban, amit hamarosan megszárított a nap, aztán újra maguk izzadtak át, hogy olyan lett, mint a sózott kartonpapír.

A déli pihenő után két kilométert tettek meg, aztán szemből megint erős tüzet kaptak. Erre megrohanták a bozótost, elfoglalták a szerbek állását. Két órával később újabb rohammal újabb állást. A szerbek sok halottat hátrahagyva menekültek, de ők is sok embert veszítettek.

Az utolsó állás derékig érő futóárok volt. Tíz percig sem ültek benne, mikor távolról sivító zúgást hallott mindenki. A tisztesek üvöltve rángatták ki a katonákat, azok is egymást, rohanva menekültek hátra. Saját tüzérségük bombái mögöttük csapódtak be a nemrég az ellenség kezén lévő állásba. Aztán az ezred jobbszárnyán megint lövöldözés támadt. Hamarosan kiderült, a bosnyákok azok, de egy ideig csak nem akarták abbahagyni, hiába kiabáltak nekik. Aztán a tüzérség is befejezte, megint visszamehettek a szerbek elhagyott állásába.

Közben a hadosztály többi része visszavonult, most ők voltak legelöl. Két óra múlva hozzájuk parancs jött, vonuljanak vissza. Elhagyták az állást, meneteltek hátra. Két óra múlva új parancs érte utol az ezredet, mégis támadniuk kell. Megint visszamentek a szerbektől elfoglalt állásba. Ekkorra már besötétedett.

Kis Jánost aznap éjjel őrségbe osztották. Szerencsére az első három órát kellett csak ébren töltenie. Rosszabb volt, ha az éjszaka közepén verték fel álmából éberen őrködni három órát, és aztán alhatott tovább.

Az árok szélén ült puskával az ölében. Kolbászt evett, hozzá még éppen rágható, de száraz kenyeret. Szerette az ilyen kenyeret, még az is jó volt benne, hogy a fogának dolgoznia kell vele, addig se alszik el egykönnyen. A többi hevert összevissza az árokban. Néhányan horkoltak, szerencsére nem túl hangosan, az olyat fel kellene rugdalnia, ne árulja el a helyzetüket a sötétben.

A szakaszból, amiben ő is harcolt, eddig egy halt meg, a fonyódi fiú. Aztán még a Nagyberkiből jött cseléd egyik szemét kilőtték, de az túlélte. Még ketten kaptak lövést Szabács előtt, azok is hazamehettek kórházba. Egyet puskatussal csúnyán pofán vágott az a nagydarab szerb, épp ebben az állásban, annak eltört az állkapcsa. A szerbet rögtön hárman is keresztüldöfték bajonettel, Kis János is köztük volt. A marka még sajogva emlékezett rá, hogy a puskát szorítja minden erejével, a végén a szurony meg belemegy a szerb puha hasába. Tavaly télen disznót húzott ki vágáshoz, orrféket szorítva a kezében, az volt ilyen. Böllér nagybátyja akkor szúrta meg, mikor a drót legjobban feszült, és így a dróton át az ő testén is keresztülment a hatalmasan küzdő állat testének halálos rándulása. Valami, ami addig nagyon is létezett, az életéért harcolt, egy csapásra megtört, és azzal már nem is volt többé. Hiába, hogy aztán még kapálódzott a földön, sokáig lökte ki a vért magából, ahogy a nagydarab szerb is. A halál, mint a villamosság, áthaladt rajta is, érezte milyen.

A háború és az árok, amiben a többi aludt, Kis Jánost egyébként is a disznóvágás udvarára emlékeztette. Hiába hogy most nyár van, nem tél. A tüzérségi lövedékek alaposan megszaggatták a félkész állást, ő is egy kráter szélén ült puskásan, a szemközti bozót felé nézegetve. Eddig élvezte a háborút, a nagy munkákra emlékeztette. Mikor mindenki együtt kel, és közös izgalommal állnak neki a napnak. Ünnepélyes, feszített odafigyeléssel robotolják végig, jobban és többet dolgozva, mint máskor egy hét alatt. Pedig ugyan hétköznapokon sem henyéltek. Még a szőlő kinyitására is emlékeztette, amit sose szeretett, a katonaság mégis rá hasonlított leginkább a rengeteg ásással. Ő maga hamar kikotorta a saját fedezékét, aztán segített a többinek is. Az aratáshoz vagy istállóhoz szokott cselédfiúk nem bántak olyan jól a földdel, mint ő, ezen el is csodálkozott. Sose gondolta, hogy a tavasz eleji, véget nem érő kapálásnak egyszer más hasznát is veszi, mint hogy keserves lassúsággal valahogy elmúlik, és végre lehet metszeni. Meg hogy az apja elégedett lesz, ha végeznek, mert addig viszont igen mogorva.

Az elfoglalt állás, amiben éjszakáztak, amit szétdúltak ők is, a tüzérség is, az összeroncsolt testek, a véres sár miatt mégis leginkább a vágás utáni baromfiudvarra hasonlított, ahova telente a megszúrt disznó testét húzták ki. Véres sár, szarszag, rettegésszag. Úgy törtek be ide, mint az éhező, megvadult kutyák, tajtékos verítékben acsarkodva. De az ölésre következő este mégis más, nem lehet torozni, degeszre zabálni magukat, hogy már csömörük legyen a paprikás zsírtól. A háború mindig az ölés hajnala marad. Ahogy telt, aztán időközben ehettek bármennyit, a háború pillanatok alatt felette belőlük.

Meglepődött, hogy ilyesmiken töri a fejét. Az altiszt és a következő katona az alvók között odakúsztak hozzá, megrángatták a vállát. Lejárt az ideje, mehetett. Jelentenie nem volt mit. Köpenyébe burkolózott az árok egy távolabbi szegletén, az oldal takarásában, és rögtön elaludt.

Reggel a tisztek hosszan tanácskoztak, addig a legénység szalonnázhatott. Az ellenségnek semmi nyoma. A felderítő járőröket, akik pirkadatkor indultak, visszahívták. Végül az egész kompánia elindult vissza, Szabácsra.

Az úton meneteltek, délután egy órára értek újra a városba. A templomnál megint díszlépésben mentek el József főherceg előtt. Csattogott a bakancsos talpuk ahogy léptek, a főherceg a kardjával tisztelgett, láthatóan megilletődve. Augusztus huszadika, Szent István napja volt. Az elesett tisztek sírja előtt is tisztelegtek, aztán a Száva partjára mentek tovább a hajóállomásra. Este hatkor a pontoncsónakok átvitték őket a folyón, vissza, ahonnan indultak. Megint Klenak utcáin éjjeleztek.

Másnap reggel hattól újra meneteltek. Hamarosan hőség lett. Mentek egész nap, elhagyták Platicsevót, Nikicit majd Szubotistére értek. Ott éjjeleztek. A következő napot is ott töltötték, pihenővel.

Harmadnap hajnali ötkor riadóztatták őket. Irány vissza Szabácsra. A szerbek keményen támadják a várost, mióta ők elhagyták. Csak a 29. hadosztály védi nagy nehezen, fel kell menteni őket.

Újra dél felé mentek. Grobavci faluba értek délelőtt tizenegy órára, itt ebédet kaptak. Parancs jött, itt lesz az elszállásolás, pihenhetnek. Este hétkor mégis riadóval felverték az egész ezredet. Mennek azonnal Szabácsra. A bosnyákok és a 38-as honvédezred is a faluba érkezett, együtt indultak. A Rosseb-bakák gyalogoltak hátul. Az ég estére beborult, súlyos sötétség nehezedett rájuk, az agyagos talajra eső szemerkélt, csúszóssá tette az utat. Aztán egy erdőn vonultak át, egyre nehézkesebben.

Éjfél körül értek a Szávához. A folyó töltéséhez vonultak, ide vártak szerb támadást. Csendben és lámpa használata nélkül gyülekezett a négy zászlóalj a töltésnél, a csapatok összekeveredtek, órákig tartott, mire mindenki a helyén állt. Hajnal négyig készenlétben vártak a zuhogó esőben. Aztán parancs jött, indultak tovább. Reggelre elérték Klenakot.

A pontonhíd már készen volt a folyón, várták a sorukat. A túlparton élénk lövöldözés, tüzérségi tűz hallatszott, látszott a robbanások felvillanó fénye. Az ezred vonata, a konyhakocsik is elértek Klenakra, Kis Jánosék megkapták a tegnapi vacsorát.

Délelőtt tízig vártak az átkelésre. A hídon nem mehettek át, a műszakiak addigra lebontották a folyón mozgó kis hadihajók, a monitorok miatt. A hadsereg ágyús naszádjaival is lőtték a támadó szerbeket. Ők a Száva partján meneteltek tovább a gőzkompig, végül az vitte át az ezredet, épp ugyanoda, a fűrészmalomhoz, ahol először is partra szálltak, tíz nappal azelőtt. Délig tartott az áthajózás, a hadosztály három másik ezrede már a városban harcolt. A negyvennégyesek Szabács délkeleti bejáratához értek.

A Dumacsa-patak és az út között kellett támadniuk. De csak várakoztak az ellenséges ágyútűzben a délután első két órájában. Egyes századoknak megengedték, hogy egy közeli száraz vízmosásba vonuljanak fedezékbe. Kis János is annak a széléhez lapult halálfélelemben, akár az ezred nagy része. Aki oda nem fért, pőrén érte a srapneltűz. Sokan meghaltak, a tisztek ötöde elesett, a felrobbanó lövedékek szétszaggatták a honvédek testét.

Aztán végre megindulhattak. Újra elkerített szilváskerteken át, nehézkesen nyomultak az ellenség felé. Estére érték el a 89. számú magaslatot. A domb előtt álltak, tetején a szerb gyalogság előőrsei ásták be magukat. Rohamra mentek és kivetették őket az állásukból. Sötétedésig nyomultak előre, tűzharcban a szinte láthatatlan ellenséggel, ami kerítések mögül és bozótosokból lőtt rájuk. A szerb tüzérség addigra már csak Szabács városát bombázta.

Mikor leszállt az éjszaka, az ezred visszavonult. Lassan haladtak, tapogatózva, a város délkeleti kijárata felé, féltek, hogy baráti tüzet kapnak, a sötétben nem lehetett megkülönböztetni a csapatokat. Éjfél előtt értek Szabácsra. Parancsra mentek vissza a gőzfűrészhez, aztán a komp újra átvitte őket a Száván. Klenaktól keletre vonultak nyugovóra hajnali három órakor.

Másnap délelőtt pihentek Klenak mellett, majd bementek a faluba. A vasútállomáson várakoztak, az ellenséges tüzérség belőtte, egy lőszerszállító vagon az orruk előtt robbant fel, mégsem sérült meg senki.

Menetben elindultak visszafelé Platicsevóra, ahol elszállásolták őket. A következő napon délelőtt értek Budjanovicére, itt még három napot pihentek. Szükség is volt rá, sok halottat hagytak hátra Szabácsnál a srapneltűzben várakozva, az ezred megrendült. József főherceg írásos parancsot küldött hős katonáinak, szép szavakkal dicsérte őket. Sokan elkérték, hogy lemásolják, Kis János nem volt köztük.

Augusztus 27-én útra keltek, Putnicire aztán Indjijára meneteltek. Itt pihentek újabb hat napot, míg bevagonírozták őket.

Észak felé indultak, az orosz hadszíntérre.

TARTALOM

Előszó

Első rész

ELSŐ FEJEZET: Kaposvár – Szerb front – Szabács