Ommának és Appának

Prológus

Négyezer-kétszázhatvanhét dollár és ötvenöt cent.

Ennyit érek: összegyűrt bankjegyek könnyű halma a tenyeremben. Ha nem vigyázok, még kicsusszannak a kezemből, és elillannak az éjszakában, mint a füst.

Visszatuszkolom a szakadt borítékot a szekrény mögötti helyére. Az íróasztalnál lefirkantom az összeget a jegyzetfüzetembe, és tanulmányozni kezdem az ezt megelőző számok oszlopát.

Még ötezer-hétszázharminckét dollár és negyvenöt cent kell.

És akkor leléphetek.

1.

Amikor ötéves voltam, az én halmonim megtanította nekem, hogyan kell origamidarut hajtogatni. Figyeltem, ahogy a papírnégyzetek büszkén feszítő madarakká változnak, miközben a bonyolult hajtások rejtve maradnak a szem elől. Pávakék, bársonyvirágsárga, indigólila arany csillagokkal pettyezve.

Néha eszembe jutnak azok a daruk. Hogy még a semmiből is létrejöhet valami. Hogy én is mennyire elsajátítottam az önhajtogatás művészetét, a magamba zárkózást egyik aprócska hajtásról a másikra. És csak várom, hogy végül kibontakozzon valami fenséges.

Néha felmegyek a tetőre, és átkukucskálok az omladozó fal tetején, a hatemeletnyi mélységbe. Beleborzongok a zuhanás lehetőségébe, valódi zuhanás nélkül. A testemből egyszerre fut ki az erő, és töltődik fel energiával, beleremegve az emlékeztetőbe, hogy élek.

A Sierra Parknak erről az oldaláról nem túl jó a kilátás. Lelakott házak és üzletsorok hálózata, na meg a túl erős kaliforniai naptól sárguló gyepek. De a lehetőségeken van itt a hangsúly – azon a kilátáson, hogy elmenekülhetek, az elképzelésen, hogy kiteljesedhetek, ha végre elhúzok innen.

Ez tart életben, ez a feszítő vágy. Hogy előbújhassak. Hogy kivirágozzak. Hogy felszabaduljak.

Már alig várom. És csak várok és várok.

2.

A tévé mindig be van kapcsolva, szakadatlanul villódzik a szűkös hálószobában. Nagyim le se veszi a pillantását kedvenc szombati műsoráról, még akkor sem, amikor odatartok neki egy-egy kanálnyit a maradék zöldséges csukból.

– Csak még egy kicsit, Halmoni, és később hozok majd sikhjét! – mondom neki koreaiul. Kedvenc rizsitala említésére bólint egyet. A kása lecsöppen betakargatott ölébe. Gyorsan letörlöm az ujjammal.

Halmoni olyan, akár egy madárka, arca körül lebegő fehér vattacukorhajjal. Szinte eltűnik kifakult kék ingében, ami régen az enyém volt. Hamarosan talán teljesen el is fog tűnni, nem hagyva mást maga után, csak egy pamutkupacot.

– Vesztegetés. Nem csoda, hogy szeret téged – jegyzi meg az ajtóból anyám. SUNNY VAGYOK, állítja a kitűző munkaruhájának blúzán. Jobban szereti, ha ezen a néven szólítják a Sun-young helyett. Milyen ironikus. Sok mindent lehet rá mondani, de azt biztos nem, hogy egy napsugár lenne.

Aztán elfordul, és szitkozódik az idő miatt, mert késésben van a műszakjáról, ahogy szokott. Kotorászik a cuccai után, amit ajtócsapódás hangja követ. Miután elment, végre ellazul a testem. Mélyen beszívom a levegőt, próbálva megtölteni a bennem lévő űrt. Idebent mindig állott a levegő, szinte már szilárd halmazállapotú, annyira dohos. Mintha azóta nem lett volna kiszellőztetve, hogy egy évtizede beköltöztünk.

Halmoni eltolja magától a tálkát, bár még félig tele van. Szótlan kérdés gyanánt megérinti a vállamat, én pedig hazudok, ahogy minden reggel teszem:

– Ne aggódj, én már ettem.

A reggeli mindig is kettőnk közös programja volt. Üldögéltünk a pici étkezőasztalunknál, várva, hogy beinduljon a nap. Közöttünk egy rakás pirítóssal, egy tálka gabonapehellyel vagy egy halom szeletelt gyümölccsel. A mi kis szentélyünk, a suli vagy a munka előtti béke szigete, mielőtt Sunny felébredt, mielőtt a szomszédok elkezdtek zajongani.

Halmoni bólint, és megszorítja a kezemet. Mostanában már alig beszél. Az élete könyörtelenül halad előre, csapdába esve ennek a lakásnak a sárguló falai között, melyek a tönkrement háztartási gépek és a foltos bézs szőnyegpadló mellett több évtizednyi titkot rejtegetnek. Tele eldeformálódott bútorokkal, de korántsem elég ablakkal. Egy szűkös kis szobában, amin Sunnyval kell osztoznia. Néha órákon át csak bámulja a plafont kifejezéstelen, ernyedt arccal. Mintha egy része máris tovaszállt volna.

Reggeli rituálénk most máshogy néz ki, de még mindig a miénk. Ezekben az együtt töltött, csendes pillanatokban Halmoni és én jól vagyunk.

Az ágy szélére fektetem a fejem, és behunyom a szemem. Halmoni hűvös ujjaival megpaskolja az arcomat. Olyan érzés, mintha csak madártollak lennének.

3.

A vevőnek mindig igaza van.

Célunk, hogy a kedvében járjunk, és sosem vitatkozunk.

Ez a napi mantránk a Szonáta Kávézóban. Még a legproblémásabb vásárlókra is ez vonatkozik, akik mindenben találnak valami nyavalyás hibát. Mint ez a nő is, aki most került sorra, és a hangja máris kürtként harsogja túl a délutáni lármát. Figyelem, miközben a desszerteket rendezgetem a vitrinben.

– Azt szeretné, hogy cukorbeteg legyek? – Papírpoharát Eun-ji, a legújabb baristánk felé löki. A vendég rövidre nyírt haja bukósisakként tapad a fejére. Egy vörös Chanel táska fityeg a karján. – Csináljon egy másikat, vagy kérem vissza a pénzemet!

– Szívesen készítek egy másikat – feleli Eun-ji. – De a karamell latténál az a normális, ha édes.

– Manapság már idiótákat is alkalmaznak?! – A nő felkapja a poharát, majd visszacsapja a márványpultra, amin szétfröccsen a tej. – Kérjen bocsánatot, és csináljon egy újat!

Na jó, ebből elég. Otthagyom a desszerteket, és csatlakozom Eun-jihoz a kasszánál.

– Mi a gond? – öltöm magamra negédes mosolyomat. A vevőnek mindig igaza van.

– Olyan édes lett az italom, hogy még a fogam is belefájdult. – A nő rám vicsorítja említett fogsorát.

– Nyugodtan változtathat a…

– Ha lyukas lesz a fogam, talán majd maguk fizetik a számlát? Meg sem engedhetnék maguknak. – Olyan erővel csücsöríti össze az ajkait, hogy az már fájdalmasnak tűnik.

Ellenőrzöm a poharán a rendelését.

– Nos, akkor talán nem kellett volna ötpumpányi karamellszószt kérnie. – Sikerül barátságos hangot megütnöm, pedig lufiként dagad bennem az ingerültség, és lángra lobbantja a mellkasomat.

– Winter, semmi gond! – sziszegi Eun-ji, megrángatva a karomat.

– Nem tanította meg az anyja, hogy tisztelje az idősebbeket? – Nyál spriccel ki a nő szájából, és a karomon landol. – Az én lányom soha nem merne…

– Csak ha megérdemlik – felelem. Azt már nem teszem hozzá, hogy anyám nem sok mindent tanított nekem. Már fáj az állkapcsom, úgy szorítom.

– Winter! – Az üzletvezető, Joo-hyun jelenik meg a balomon, és csíp az oldalamba. Elnézést kér a nőtől. – Dzsoeszonhamnida! Hadd készítsek önnek egy új lattét! És a következő két italát mi álljuk.

Amint egyedül maradunk, rosszallóan mered rám.

– Mi van veled mostanában? Az az egyetlen dolgod, hogy boldoggá tedd a vevőket.

– És valahogy ne csináljam édesre a karamellás lattét – feleselek, miközben figyelem, ahogy a nő kikap egy csomó szalvétát az adagolóból, majd felnyalábol egy marék cukrostasakot, és az egészet bedobja a táskájába.

– Tekintsd ezt utolsó figyelmeztetésnek! Nem vagy nélkülözhetetlen. – Joo-hyun a füle mögé simít egy álláig érő hajtincset. A fülbevalója úgy néz ki, mint egy ezüsttojás, a súlya lehúzza a fülcimpáját. – Tudom, hogy kell neked ez az állás, de nem fog nehezemre esni, hogy elküldjelek, ha rontod a rólunk kialakult képet.

Elfordul, és fürge mozdulatokkal őrölni kezdi a kávébabot a presszógéphez.

Ez a bizonyos kép a Szonáta Kávézó tágas, palaszürke enteriőrjét jelenti a márványdíszítésekkel és geometrikus világítótestekkel. Azt a négycsillagos értékelést jelenti, amit online kaptunk – isten ments, hogy lecsökkenjen három egész kilencre! És jelenti annak a hamis látszatnak a fenntartását, hogy a szöuli Cshongdam kerület tehetős központjában helyezkedünk el, nem pedig egy nevenincs külvárosban, ami a kutyát sem érdekli. Joo-hyun szereti elhitetni magával, hogy ez a hely sokkal fontosabb, mint valójában.

De ez a meló könnyebb, mint a korábbi munkáim, és a minimálbér is jobb a semminél. Ráadásul feketén fizetnek, az egészet készpénzben, így ennél jobbat nem is kívánhatnék. Még ha ez csak azért is van, hogy többet dolgozhassak a szigorúan legális munkaóráknál. Egy rendes fizetési csekket úgyis csak lenyúlna Sunny, és soha többé nem látnám viszont.

– Bocsánat! – mondom Joo-hyun hátának. – Jobban oda fogok figyelni!

– Indulatkezelő tanfolyamra lenne szükséged.

– Itt nem az indulattal van a probléma. Az a nő megérdemelte.

– Ó, hát persze! Szerinted mindig megérdemlik. – A fejét ingatja, miközben lenyomkodja a kávéőrleményt. – Szerencséd, hogy egyáltalán itt dolgozhatsz. Ne kelljen megbánnom, hogy adtam neked egy esélyt!

Ennek minden héten előadja egy változatát, mintha a lábát kéne csókolgatnom hálám jeléül. De az az igazság, hogy köztem és egy idősebb fazon között választhatott, aki nem tudott leállni a többi barista stírölésével. Szükségem volt erre a munkára, Joo-hyunnak pedig szüksége volt rám.

Bocsi, tátogja Eun-ji a közelből, és látszik rajta, hogy kínosan érzi magát. Elhessegetem a bocsánatkérését. Egy évvel idősebb nálam, külföldi hallgató az irvine-i Kaliforniai Egyetemen. Kedves, türelmes és halk szavú. Kedvelhető.

Egyáltalán nem olyan, mint én.

4.

Munka után kigurítom a bringámat, egy évek óta meglévő, nyikorgó, lime-zöld tragacsot a parkolóból. Finom szellő lengedez a fák között, hátrasöpri a hajamat, és elfújja a nap fáradalmait.

Meleg és száraz az október Dél-Kaliforniában. Kellemes az időjárás, nem úgy, mint az augusztusi perzselő hőség vagy a decemberi csípős hideg. Miközben felcsatolom a sisakomat, az ég szomorkás, sötét árnyalatait fürkészem. Jövő ilyenkor már nem leszek itt. De a látvány majd változatlan marad. Bárhol is legyen, mindenki ugyanaz alatt az égbolt alatt él.

– Szia! – kiáltja valaki a parkoló túloldaláról. Odafordulok, és egy felém siető nőt pillantok meg. Szőke haja glóriaként fénylik a fején az utcai lámpák alatt. – Beszélhetnék veled egy percet?

– Nem, köszönöm! Nincs szükségem Jézusra az életemben – felelem továbbhaladva a járdán.

– Várj! – Ahogy közelebb ér, megállapítom, hogy magasabb nálam, és levendulaillata van. A cipője valószínűleg fedezné a lakbérünket. Sőt, basszus, talán még a rúzsa is. – Én csak beszélgetni szeretnék, Winter.

– Ismer engem? – Elhátrálok, de ő követ tovább.

– Apukádról lenne szó. Amúgy én Helena vagyok. – Felém nyújtja a kezét, de én csak bámulok rá. – A mostohaanyád.

A bringa eldől, megkarcolva a sípcsontomat. Gyorsan lehajolok érte, hogy felállítsam, aztán lendítem is át rajta a lábamat.

A nő tesz még egy lépést felém.

– Szeretne látni téged.

– Nekem nincs apám. – Erősen lenyomom a pedált, hogy minél nagyobb lendületet vegyek. A tenyerem nyirkos a kormányon.

– Winter, kérlek! – kiált utánam a nő. Elcsuklik a hangja, ahogy kipréseli a szavakat. – Ez sürgős!

Utálom, hogy a szájára veszi a nevemet, és olyan ismerősen cseng. Utálom, hogy a mostohaanyámnak nevezi magát ez a gazdag fehér nő, mintha valami jogot formálhatna rám.

A lámpák fénye egyetlen végtelen aranycsíkká mosódik össze, ahogy a lábaim körbe-körbe mozognak. Menj, menj, menj! Aztán meg arra gondolok, Hogyan talált meg, hol lakhatnak, hogy értette, hogy sürgős? Kinyitom a számat, hogy beszívjam az esti friss levegőt. Néhány háztömb után visszapillantok, hogy követ-e engem. De az utcán se autók, se emberek; egyedül vagyok a szívem kalapálásával és a torkomat kaparó levegő susogásával. Nem tudom, miért félek.

5.

Halmoni a falnak görnyedve fekszik, amikor belépek. A tévé kísérteties fényt vet az arcára. Hirtelen elfog a félelem, hogy igazából nincs is az ágyon – hogy ő már csak egy szellem, egy emlék.

Pislog egyet, és én kifújom a levegőt. Ülő helyzetbe húzom, és kiékelem egy párnával az oldalát. Elgyengült jobb karja csak lóg, úgyhogy az ölébe helyezem. A leves és az almaszósz, amit ebédre hagytam ott neki, félig meghagyva hever mellette az összecsukhatós asztalkán.

– Egi – motyogja. Valahányszor a babájának szólít, eszembe jut, hogy ő volt az, aki befonta a hajamat, megtanította a koreai ábécét, és uzsonnát pakolt nekem az iskolába. Megpaskolja maga mellett az ágyat, mire becsusszanok a takaró alá.

Hideg ujjait az arcomhoz nyomom, ami lángol a hazafelé tartó őrült bringázástól. A gondolataim még mindig a parkolóban járnak Helenánál, a puccos idegennél, aki valahonnan tudja, hogy ki vagyok, hol dolgozom, és valószínűleg azt is, hogy hol lakom.

A lepedő nyirkos alattam. Halmoni sajnálkozó tekintettel néz, miközben felkelek, és keresek egy tisztát, meg egy új pelenkát is kiveszek az éjjeliszekrénye alsó fiókjából.

– Nem, nem, semmi gond! – nyugtatom, ahogy könnyek buggyannak ki csukott szemhéja alól. – Néha szar kerül a palacsintába, nem igaz?

Ez előcsalogat egy mosolyt. Régen mindig leszidott, ha káromkodtam kisgyerekként. Most már kifejezetten jól szórakozik rajta.

Áthúzom az ágyat, egyik oldalról a másikra segítve őt. Aztán lassan kivándorlunk a fürdőszobába, miközben a testsúlya nagy részét én cipelem. Leroskad a vécére, én pedig áttörölgetem őt egy nedves mosdókendővel. A bőre laza, papírvékony, lábai a használat hiánya miatt elvékonyodtak.

– Látod? Jobb, mint új korában! – Próbálok könnyed hangnemet megütni, de súlyos üllőként húz le a szomorúság.

Az ágyba visszatérve oldalra fordul, és felpillant rám. Megint mosolyog, mintha már attól is boldog lenne, hogy tanulmányozhatja az arcomat. Mintha én egyedül is elég lennék.

Megpuszilom a halántékát, és hátrasimítom a haját.

– Zenét? – kérdezem. Amikor bólint, előveszem az iPodomat, és kitekerem a fülhallgatót. Egyet neki, egyet nekem. Választok valami nyugtatót: Lee Jucktól az „It’s Fortunate” című számot. A dalszöveget eredetileg romantikusnak szánták, de én mindig is univerzálisnak éreztem. Hála egy szerettünkért, aki a zűrzavaros időkben is rendíthetetlenül mellettünk van. Halmoni felsóhajt, és a kezemért nyúl.

Tizenegy hónap telt el a sztrókja óta. Ebben a tizenegy hónapban egy dolgot megtanultam: a gyász nem a halállal kezdődik. A szívem köré fonódik, és fogva tart, miközben figyelem, ahogy napról napra mindig egy kicsivel tovább sorvad.

Hónapokkal ezelőtt, miután nem volt hajlandó visszamenni fizikoterápiára, megmutattam neki csekélyke megtakarításomat.

„Halmoni, nézd! Nem sok, de ezzel szerzek majd neked rendes segítséget. Utánanéztem néhány intézménynek…”

„Nem”, suttogta. „Nem. Siro. Nomu himdoro.”

Még mindig emlékszem csüggedt tekintetére, mely a megértésemért könyörgött. Egyértelmű kérlelésére: Ez túl sok. Túl nehéz. Nem a számlákról beszélt, vagy hogy milyen keveset fedez a biztosítása. Egyáltalán nem a pénzről volt szó.

Lejegyeztem egy listát a gyakorlatokról, amikkel segíthetném őt. Nyújtások, csuklókörzés, lábemelések. Meglepő erővel hajította el a lapokat, jó kezével még az államat is megsuhintotta közben.

Hazahoztam egy olcsó kerekesszéket, arra gondolván, hogy a napfény majd jót tesz neki. Az ágyból való kiráncigáláson kívül már mindent próbáltam, de semmivel sem tudtam meggyőzni, hogy hagyja el a lakást. Hogy ne adja fel.

„Mondtam már, hogy szabadulj meg ettől a szartól!”, panaszkodik Sunny minden egyes alkalommal, amikor belebotlik. „Micsoda felesleges pénzkidobás. Úgyse fogja használni soha.”

De én képtelen vagyok megválni tőle. Ott marad az ajtónál, magányosan várva a csodát.

„Hagyj engem!”, suttogja időnként Halmoni, egybefolyó szavakkal. „Már eleget éltem. Engedj elmenni, hogy együtt lehessek a te halabodzsiddal!”

Kérlek, maradj!, szeretném válaszolni minden egyes alkalommal. Nagypapa még várhat. De úgy tűnik, azt hiszi, hogy hamarabb fog meghalni, ha már nem próbálkozik tovább.

– Halmoni! – Kiveszem a fülhallgatóját, és közelebb hajolok. – Halmoni, gyűjtök pénzt. Bárhová elvihetlek. Bárhová a világon. Hova szeretnél menni?

Megrázza a fejét, és rám mutat. Te menj! Te használd azt a pénzt!

De nekem csak ez a kép jár a fejemben: kicsempészem őt a hold fényénél, miután már az egész ház elcsendesedett. Végigtolom a kerekesszéket a folyosón, ki a főbejáraton, egészen egy üresen ácsorgó taxiig, ami csak arra vár, hogy elvigyen minket a repülőtérre.

„Indulunk”, suttognám. „Szabadok vagyunk.” És az a régi huncutság felragyogna az arcán, amitől sugárzóbb lenne az összes csillagnál, mielőtt kitárnánk a szárnyunkat, és felrepülnénk a magasba.

6.

Az íróasztalomnál ülök, és három képeslapot bámulok. Évek óta most először próbálok visszaemlékezni. Az arcára, a hangja csengésére, arra, ahogy mozgott. De csak töredékek jutnak az eszembe. És egyik sem áll össze egy nagy egésszé.

Egyenes, vastag szemöldökére. Kirobbanóan harsány nevetésére.

A térképgyűjteményére, ami szanaszét hevert a régi házunk szobáiban.

Aztán jön egy határozott emlék: a mutatóujja az én pici ujjamon, ahogy végigvezeti egy, az országot átszelő útvonalon egyik parttól a másikig.

– Egy nap majd keresztülautózunk az összes államon – mondta, miközben én a cirkalmas vonalak és pontok kusza hálózatát tanulmányoztam. Akkoriban még nem fogtam fel, mennyire hatalmas az otthonunkon túli világ. Hogy az a néhány centi kékség végtelen óceánokat jelöl. Hogy Kalifornia, ami kisebb volt, mint a kezem, több száz kilométer kiterjedésű a valóságban.

A negyedik szülinapomon érkezett az első képeslap, hónapokkal azután, hogy lelépett.

„Boldog születésnapot, kongdzsunimom! Minden kívánságod váljon valóra!”, olvasta fel Halmoni azon az estén, gondosan ügyelve az angol szavak kiejtésére, ahogy szokta. Kikaptam a kezéből a lapot, és végigsimítottam a kacskaringós kék betűkön. Bár még nem tudtam elolvasni őket, azt tudtam, hogy az övéi. Rám gondolva írta őket, az ő kongdzsunimjának, a hercegnőjének. Később megtudtam, hogy az a nagyváros a lap hátoldalán Párizs, és az Eiffel-torony mered büszkén az akvarell égbolt előtt.

A második képeslap Rómából érkezett, és egy fekete-fehér fotó állt rajta a Colosseumról. Ugyanaz az üzenet, ugyanaz a kézírás, ugyanazzal a kék tintával.

A harmadik és egyben utolsó egy kiotói templomot ábrázolt, ahogy egy tükörszerű tó fölé magasodik.

„Ommának ne áruld el! Maradjon ez a mi kis titkunk!”, suttogta Halmoni minden évben. De nekem nem volt szükségem az emlékeztetőkre. Addigra Sunny már kipucolta őt az otthonunkból – megszabadult a fényképektől, a régi ruháktól, még egy ottmaradt térképtől is, aminek könyörögtem a megtartásáért. Addigra már megtanultam, hogy ne zaklassam Halmonit a kérdéseimmel: Hol van? Mikor jön vissza? Miért ment el? Sosem tudott válaszolni. Ha tudott is volna, nem árulta el.

Aztán otthagytuk a kis házunkat, hogy Halmoni régi barátnőjénél lakjunk, aki szobává alakította a padlásterét. Azután meg, amikor a nő úgy döntött, hogy inkább nem akar egy lábatlankodó gyerekkel bajlódni, beköltöztünk az első lepusztult lakásba a sok közül.

Talán több képeslap is érkezett, csak elvesztek a kézről kézre járásban, és végül a kukában kötöttek ki. Talán apám azt gondolta, hogy ő megtette a kötelességét, és már nem volt rá szükség, hogy tovább törje magát.

De én megtartottam őket, a naplóm lapjai közé rejtve. Késő éjjel tanulmányoztam őket, próbálva megfejteni az ide-oda dőlő és kanyargó kézírásában rejlő titkokat. Végül arra jutottam, hogy jól hasznosította a térképeit, és mindenféle kalandokban lett része szerte a világon. Elképzeltem őt távoli és gyönyörű helyeken. A Guggenheim Múzeumban Bilbaóban. A Sydney-i Operaházban. A pisai ferde toronyban. És hogy egy nap majd keresztezik egymást az útjaink, és hazavisz magával.

A naplóból kívánságalbum lett, telezsúfolva a helyszínek fotóival. Mindegyikhez biggyesztettem képaláírást, és szavakba öntöttem a nagy találkozást is, aminek biztos voltam az eljövetelében. Hébe-hóba rá is kerestem, remélve, hogy le tudom őt nyomozni. De számtalan találat jött fel Sung-jin Hyunra. Sok Koreából, néhány az USA-ban, és egy még Németországból is. De egyik fotó sem hasonlított arra, aki az emlékeimben élt, úgyhogy mindig csalódottan zártam be a keresőt.

A középiskolában ledaráltam ezeket a lapokat, és kidobtam őket. Képtelen voltam elviselni az igazságot. Hogy engem nem lehet szeretni. Hogy én nem voltam hozzá elég, hogy itt tartsam őt. Apukám helyett egyszerűen csak Sung lett belőle, ahogy Sunny nevezte őt, amikor méltóztatott beszélni róla. Mert könnyebb volt egy arctalan névként gondolni rá, mint igazi, létező személyként.

De a képeslapok maradtak. Emlékeztetőül szolgálnak, hogy a remény bármikor szerte tud foszlani.

Végigsimítok az elhalványult szavakon. Minden kívánságod váljon valóra! Most már sértésnek érzem. Semmitmondó, üres üzenetnek, olyasvalaminek, amit valószínűleg minden üdvözlőlapra odafirkant. Nyilvánvaló, hogy a kívánságaim semmit sem jelentettek neki. Nem számított, milyen gyakran suttogtam őket a párnámba éjszakánként, milyen gyakran álmodtam a visszatéréséről, süket fülekre leltek.

Apám egy egész életet alakított ki nélkülem. Jobb, ha ez így is marad. Visszadobom a képeslapokat a helyükre, és becsapom a fiókot.

7.

Általában egyedül szoktam vacsorázni. Nem cifrázom túl: kimcshiragu több napon át, fagyasztott töltött tésztás manduguk, vagy konzerv vagdalt hús tojással és rizzsel.

Sunny szinte sosincs itthon. Gyakran jön haza az éjszaka közepén, részegen, magában motyogva, szanaszét dobálva a cuccait. De ma este váratlanul tiszteletét teszi. Leteszek egy fazék csípős instant Shin Ramyunt az asztalra, ő pedig egy perc alatt levesestül felfalja a nagyját.

– Ez nagyon jó volt – mosolyog, én meg gyanakvóan kémlelem őt. Sunnynak két kedélyállapota létezik: vidám vagy mogorva. De mindkettő ugyanolyan hatásos fegyver tud lenni. – Na figyu! Kéne egy kis pénz kölcsönbe. Nem sok, talán ötven…

– Már odaadtam a részemet.

Lerakom az evőpálcikát. Még mindig a munkaruháját viseli a Walgreens gyógyszertáros műszakjáról. A pólója elején egy sötét folt díszeleg a levestől, de nem szándékszom szólni neki.

– Nem tudsz nélkülözni pár dolcsit? – kérdi. – Segítsd már ki szegény édesanyádat! Te még borravalót is kapsz abban a puccos kávézóban.

– Egyáltalán mire kell?

– Alapvető szükségletekre – feleli, ami jelenthet nála egy mani-pedit, a kedvenc szusiját vagy cigit. Amikor a fejemet rázom, megrántja a vállát.

– Mindegy. Úgyis megtalálom a dugipénzed, gyerekjáték.

– Tartsd magad távol a cuccaimtól! Be se menj a szobámba! – csattanok fel. Már megint máshova kell dugnom a borítékomat. Hol is nem rejtettem még el eddig?

– Jaj, ne legyél már ilyen besavanyodott, csak vicceltem! Olyan érzékeny vagy. – Felnevet, aztán vizet vedel a bögréjéből, amin az áll kacskaringós betűkkel, hogy AZ UNIVERZUM LEGJOBB ANYUCIJA!

Néha csak bámulom azt a bögrét, és próbálom visszaidézni, milyen érzés volt ráfesteni azokat a girbegurba betűket, a szivárvány színeiben pompázó csillagokat és a kis bolygókat. Hogy milyen érzés volt kimondani ezeket a szavakat, és komolyan is gondolni őket.

Felforrósodik és összeszorul a torkom, ahogy csordultig telik csúnyaságokkal. Már nyitom a számat, hogy kieresszem, de folytatja:

– Nem gondolod, hogy jobbat érdemlek? Főiskolára kell menned. Szerezned egy jó kis állást, és gondoskodnod rólam öregkoromban.

Micsoda kép: én, ahogy gondoskodom minden igényéről, mint egy kötelességtudó koreai jó kislány. Időnként közli velem, hogy főiskolára kell mennem, ha nem akarom úgy végezni, mint ő. De inkább önös érdekből teszi, mint anyai aggódástól vezérelve.

És mégis milyen pénzből? Milyen jegyekkel? Amíg más szülők a legjobb magántanárokat és bőséges időt biztosítottak a gyereküknek a tanuláshoz, Sunny engem azonnal dolgozni küldött, amint betöltöttem a tizennégyet. Lehet, hogy a filmek felmagasztalják ezeket az esélyeiket meghazudtolva a Harvardra bejutó gyerekeket, de ez nem az én valóságom.

– A jó kislányok ezt csinálják. Ahogy én is teszem a te halmonidért.

– Szart se teszel érte. Te csak panaszkodni tudsz. – Addig húzkodom a fülcimpámat, amíg már fájni nem kezd. A mögötte lévő falon egy túlméretezett, finoman megmunkált, de jó csicsás tükör lóg, amire feltétlenül szüksége volt több száz dolcsiért. Úgy nézek ki benne, mint ő: derékig érő, hosszú, lelapuló haj, fáradt szemek. Halmoni szerint olyanok, mintha állandóan csodálkoznék. Mintha lenyűgözne, mi mindent kínál a világ.

Hát most cseppet sem vagyok lenyűgözve.

– Na és ha panaszkodom? Tán nem volt még elég, amit át kellett élnem? Eljöttem Amerikába, hogy legyen belőlem valaki. És most nézz csak meg! – szökik fel a hangja. Most már csupa sötétséget és acélosságot áraszt magából. Minden porcikája megkeményedik: a sötét szeme, az állkapcsa, az ajkai. – Mindent feladtam, hogy felnevelhesselek téged. Úgyhogy megérdemlem.

Megérdemlem. Ez a kedvenc szava. Imádja az arcomba vágni. Imád a keserűségében fuldokolni, és engem is magával rántani.

Valaha én is határozottan olyan akartam lenni, mint ő. Rövidre vágtam a hajamat, amikor ő is. Vegetáriánus lettem, amikor ő is, bár én napokon belül feladtam. Amikor időszakosan rátört, hogy festeni fog, aztán sütni, majd túrázni, én is ott voltam a nyomában. Összekuporodtam mellette az ágyban, hallgattam, ahogy lélegzik, sír, vagy random történeteket mesél nekem lányokról, akik szellemmé váltak. Mintha valami köztes, időtlen állapotban léteztünk volna, csak ő és én. Mintha én lettem volna az egyetlen dolog, ami visszatartotta őt attól, hogy belőle is szellem váljon. Legalább akkor még az anyukám volt. Akkor még egy család voltunk.

Ha most ránézek, üresnek érzem magam, mintha soha semmi nem tölthetné be a bennem lévő űrt.

– Engem Halmoni nevelt fel – mondom halkan. – Nem tartozom neked semmivel.

Összeszedem a mosatlant, és felállok az asztaltól. Ahogy a konyha felé indulok, megragadja a csuklómat. Megpróbálom lerázni, de még erősebben szorít. Az érintése általában durva és fájdalmas, mintha valami régi játék baba lennék, amit ide-oda lehet hajigálni.

– Pont olyan vagy, mint az apád – sziszegi, ocsmány vigyorra húzva a száját. – Mindig olyan önző. Olyan tiszteletlen. Azt hiszed, hogy jobb vagy nálam. Ismerd csak el!

Kirántom a karomat.

– Nem hiszem, hogy jobb vagyok. Egyszerűen csak nem érdekelsz. Van különbség.

A bőröm máris piros foltos. Otthagyom a tálakat a pulton, és elsétálok. Nem sok híja van, hogy kitörjek, mint egy vulkán, és akkor kő kövön nem marad abban a szobában.

8.

A tetőn idegesen bedugom a fülhallgatómat, és kiválasztom Seo Taiji „Ultramania” című számát az iPodomon. Egyetlen kis pislákoló fényforrás világítja meg a sarkot, ahol állok. Alattam a környék fojtogató feketeségbe burkolózik, amit csak időnként tör meg egy-egy elhaladó kocsi fényszórója.

A kezemben lévő könyv foltos és elrongyolódott, a gerincét többrétegnyi ragasztószalag tartja össze. Felemelem a fényhez, mire ki is nyílik a kedvenc fotómnál: egy csatornára néző, mindenféle árnyalatban pompázó házsornál. Arra a zsírkrétás óriásdobozra hasonlítanak, amit mindig is szerettem volna gyerekként. A víz tükörként kettőzi meg az égbolt freskóját.

– Nyhavn. Nyhavn – motyogom, próbálva helyesen kiejteni. Nűhaan.

Előrelapozok pár oldalt, ahol sziklás partvonalak találkoznak tajtékzó hullámokkal. Makulátlan zöld mezők, ameddig csak a szem ellát, akár az óceán. Hidakról, múzeumokról és szobrokról szóló bekezdéseket olvasgatok, bár már kívülről fújom az egészet. Nem sokkal később el is érek a hátsó borítóig, ahova lejegyeztem azokat a helyeket, amiket leginkább meg szeretnék látogatni. Nyhavn. A lyngbyi skanzen. Bornholm szigete.

Fun fact: Dánia a második legboldogabb ország a világon.

Ahogy a zene őrjöngő ritmusa egyre vadabbá válik, elképzelem, hogy levetem magamról énem ormótlan palástját, és magam mögött hagyom. Elképzelem, hogy felszállok a magasba, majd ebben a másik világban landolok – a hygge földjén, az összetartozás otthonában –, ahol az élet soha nem vett furcsa fordulatokat.

Egy varázslatos helyen, ahol hátrahagyhatom azt a duruzsolást, ami Sunny hangján suttog sértéseket a fejemben. Ugyan mire vagy te jó? Érdemes a szeretetre? Te? Soha!

Hátrahajtom a fejemet. Sehol nincsenek csillagok. Ha így maradok, talán egészben nyel magába az ég.

9.

Hétfő. Iskola. Buborékként siklok óráról órára. Átlátszónak érzem magam, a bennem dúló rút zűrzavar a nyilvánosság szeme elé került. Egyetlen bökés, és pukk, szertefoszlok.

De persze senki nem néz oda. Észrevétlenül olvadok bele a csacsogó tömegbe. A láthatatlanság mindig veri az igyekvést, hogy beilleszkedjen az ember, úgy téve, mintha tudná, hogyan beszéljen, viselkedjen vagy öltözzön. A középiskola mulandó, csupán egy aprócska pötty az életem idővonalán. Ez az egész mit sem számít – se a klikkek, se a jegyek, se a határidők. Könnyebb, ha teljesen kivonom magam az egyenletből.

A szünetben felmarkolok egy kupac minicsokiszeletet a szekrényemből, a Twixet tartogatva a végére, mely elfogyasztásának külön módja van: először a karamellás réteget kell leharapdálni, hagyni, hogy elolvadjon a nyelvünkön, aztán lehet elnyammogni a maradék kekszet.

A nyammogás közepén megtorpanok, amikor ismerős zene halk dallama siklik a fülembe. Kétségtelen – az egyik kedvenc számomat hallom, SG Wannabetől a „Timeless”-t, ami a születésem évében jelent meg. Ma már senki nem hallgat régi, lehangoló balladákat. Kíváncsian kikukucskálok a szekrényajtó mögül, és egy fiú tarkóját pillantom meg. A fülén egy óriási fejhallgató. A dzsekijén keresztben egy díszes, élénkkék J betű. Nem is sétál, inkább siklik, mintha a zene vinné a hátán.

Megint ő az. Nem igazán fordítok itt figyelmet senkire, de ő az az új srác, aki valamikor harmadév közben iratkozott át a Sierra Park Gimibe. Egyik nap egyszerűen csak megjelent a folyosókon, teljes valójában: feszült és nyomorúságos ábrázat, hullámos haja felhőként ereszkedett az arcára, a szemét pedig úgy kapkodta ide-oda, mintha nem tudná, mit is keres itt. Megértelek, akartam volna mondani neki. Nem ismerlek, de megértelek. Ám helyette csak elsuhantam mellette, mint egy néma szellem.

– Halihó, aranyom! – Melody ugrik a látóterembe. A nyakát nyújtogatva bámul végig a folyosón. – Mit nézel?

– Semmit. – Kinyitom a táskám, hogy kihalásszak egy pendrive-ot, amit el is vesz.

Egy húszdolláros bankjegyet kezd lebegtetni az orrom előtt.

– Nem tudnál te is Venmo appot használni, mint más normális ember? Fárasztó ez a készpénzes hülyeség.

Melody a fárasztó. Állandóan úgy csinál, mintha színpadon lenne, és bármit mond vagy tesz, az egy előadás.

– Nekem így könnyebb. – Mintha még nem mondtam volna ezt el neki vagy tízszer. A készpénz kézzelfogható. A bankjegyek valódisága a tenyeremben megnyugtató számomra.

Most az egyszer nem próbál vitatkozni.

– Na mindegy, a visszajelzések amúgy pompásak. Nagyon boldoggá teszed az ügyfeleidet. – Közelebb hajol, és halkabban folytatja: – És ha esetleg aggódnál, nem árultam el senkinek, hogy te vagy az.

Megvonom a vállam. Amíg fizetnek, engem nem érdekel.

– Ülsz mellém ma ebédnél? – kérdezi, miközben elcseni az utolsó Twixemet. Levendulacsíkos haja az arcomhoz ér. Mintha havonta változna a színe, de az illata az évek múltán is ugyanolyan maradt. Mint a mandarin, édes és élénk. – A barátaim tök jó fejek.

Melody barátai mind olyanok, mint Melody. Vidámak. Társaságkedvelők. Hasvillantós pulcsikat és márkás farmernadrágot hordanak, saját kocsijuk van. Bejövős pasikról, az érettségiről és arról csevegnek, hogy kinek van a legtöbb követője TikTokon. Normális emberek, akik appokat használnak a pénzügyekhez gyűrött papírdollárok helyett.

A normális nem rossz. Csak olyasmi, amit én már nem is értek.

– Inkább nem – mondom, mire Melody arcáról leolvad a mosoly. – Tudod, hogy Liv nem kedvel engem.

– Nincs szükséged engedélyre a barátnőmtől – feleli, most már komolyan.

– Nem is kértem. – Szeretném közölni vele, hogy ne próbálkozzon tovább. Hogy már nem tudjuk helyrehozni, ami három éve elveszett. Hogy én elvagyok egyedül is, mint mindig, odakint ebédelve. De helyette csak azt mondom: – Mennem kell. Majd szólj, hogy mi a kövi megbízás!

Bezárom a szekrényem, és megyek is, mielőtt bármi mást mondhatna. Miközben az órámra tartok, feltekerem a húszast, mint egy cigarettát, és a táskámba dugom. Melodyval talán már nem állunk olyan közel egymáshoz, de ha ő nem lenne, nekem se lenne ez a kis mellékes. Húsz dolcsit szoktam kapni házinként, csak hogy megkapják az elégségest. Idén bővítettem a kínálatot főiskolai motivációs levelekre is. Ami nevetséges, hiszen szívből jövő esszéket írok lényegében idegenekről.

De ez nem fontos. Mint a legtöbb dolog esetében, itt is a végén váró jutalom a lényeg.

10.

A faipari ismeretek II. az egyetlen olyan óra, amit élvezek. Harmadévesként muszáj volt felvennem, mert a többi válaszható tantárgyra már betelt a jelentkezés. De arra nem számítottam, hogy ennyire felvillanyoz majd az alkotással járó izgalom, hogy a két kezemet használva tanulhatok ahelyett, hogy tankönyvekre hagyatkoznék. Idén már önszántamból tértem vissza.

Az óra egy sor konténerházikó egyikében zajlik, amiket a „nem szokványos tanóráknak” tartanak fent: képzőművészeteknek, színjátszásnak, táncnak. Az asztalosműhely alacsony belmagasságú, de széles, szinte mindig nyitva lévő ablakokkal, amik mindent beengednek a napfénytől a méhekig. Húsz munkaállomás lett felállítva benne, és mindegyikhez egy-egy diák van kijelölve. A fűrészpor szaga állandó – a potenciál és a lehetőség illata.

– Hát jó, alkotók! – A terem elejében Ms. Navarro szélesre tárja a karjait. Fiatal, még harminc sincs. Az a típus, aki teljes odaadással végzi a munkáját, csupa szenvedéllyel és csillogó szemekkel. – Eljött az idő, hogy megbeszéljük a végzős projekteteket. – Úgy tekergeti a kezét, mintha egy láthatatlan zenekart vezényelne. – Szeretném, ha alkotnátok egy edényt. A lelketeknek. – Szünetet tart, mintha azt várná, hogy kitörjön a tapsvihar. Ám helyette kérdések kezdenek záporozni a teremben.

– Mármint egy urnát?

– Mi van, ha nekem nincs is lelkem?

– Összekever minket a képzőművészetis diákjaival?

– Nem-nem – rázza a fejét Ms. Navarro. Túlméretezett szemüvege az orra hegyén imbolyog. – De hadd emlékeztesselek titeket, hogy önmagában a famegmunkálás is egy művészeti forma.

– Lehet olyan nagy, hogy beleférjek? – kérdezi valaki.

– Természetesen. Bármilyen formát ölthet az edényetek. Lehet egy urna is. Lehet egy piramis. Lehet dodekaéder. Rikító narancssárgára is festhetitek, írhattok rá egy verset, köthettek köré egy pulóvert. Merítsetek ihletet az életetekből, a szenvedélyeitekből! Szóljon rólatok! Legyen egyedi!

– Dolgozhatunk párokban? – érdeklődik elöl egy lány. Tavaly a legtöbb projektünknél össze kellett fognunk, és felelősséget vállalni egymásért. Ezt szerettem legkevésbé az órán.

– Ezúttal nem – feleli Ms. Navarro, mire megkönnyebbülten fújom ki a levegőt. Mindentudó mosolyt villant az irányomba. – Ez egy remek lehetőség számotokra, hogy teljes pompájában mutathassátok meg az egyéniségeteket. Azt az egyet kérem tőletek, hogy alkalmazzátok a készségeket, amiket eddig megszereztetek. Az alapokat már elsajátítottátok, bebizonyítottátok a hozzáértéseteket. Szerintem kiérdemeltétek magatoknak a szabadságot, hogy kreatívkodhassatok.

Részletes vázlatokat kezd szétosztani a projektről. November végéig le kell adni egy ötletjavaslatot és egy előzetes dizájntervet. Havonta kell készíteni haladási jelentést. Júniusban pedig be kell nyújtani egy záródolgozatot az elkészült edénnyel. Az összes gép és felszerelés a rendelkezésünkre áll, tetszésünk szerint dolgozhatunk velük, amíg jól viselkedünk, és felváltva használjuk őket. Rájuk pillantok, ahogy szépen sorakoznak a fal mentén. A szalagfűrészre, a körfűrészre, a gérvágóra. A gyalura, az oszlopos fúróra. Egy sor kézi szerszámra, amik gondosan kiterítve hevernek egy munkapadon.

Navarro közli velünk, hogy minden héten lesz pár nap a projektnek kijelölve.

– Tudom, hogy a június még végtelenül messzinek tűnik, de hamar itt lesz a nyakatokon. Tekintsétek ezt hasznos leckének időgazdálkodásból is!

Az óra további részét ötleteléssel töltjük. Egyik dobozt vázolom fel a másik után, és gondosan színezgetem őket.

– Nehezen megy? – Ms. Navarro megáll mellettem, és lepillant a füzetemre.

Vállat vonok.

– Maga mondta, hogy bármi lehet.

– Így van. De szeretném, ha kicsit mélyebbre ásnál. Gondolj arra, hogy ki vagy te! Mi az, ami a legjobban kifejez téged.

– Tinédzserek vagyunk. Egyikünk sem tudja, hogy kik vagyunk igazán. – Ms. Navarro hajlamos arra, hogy mindenben értelmet keressen. De nem mindenben van az a fajta mélység, ami után kutat.

– A kornak ehhez semmi köze. Az, hogy ki vagy, nem egy állandó dolog. Folyamatosan változol. – Oldalra billenti a fejét. – Ez az egész a felfedezésről szól, nem igaz? Ennek a projektnek az a lényege, hogy mit sikerül feltárnod magadból. Bármi is legyen az, felbecsülhetetlen értékkel fog bírni.

Miután nem mondok semmit, rám mosolyog, és továbbmegy a következő diákhoz. Sose tudom, hogyan bánjak a kedves felnőttekkel. Mi van, ha fejben strigulázzák a szívességeket, és egy nap majd várnak valamit cserébe?

Amikor megszólal a csengő, nincs másom egy egyforma kockákkal telefirkált lapnál, és továbbra sincsenek válaszaim.

11.

Az egyik pillanatban még a bringámon ülök, és épp készülök átszelni a diákparkolót. A következőben meg kiterülve heverek a meleg aszfalton, fém közé gabalyodó lábakkal. A közelben egy autóduda harsan élesen és dühösen. Előttem egy pár fekete tornacsukás láb.

– Mi a tököm? Meg akarsz ölni? – Felbámulok Új Srácra, aki másodpercekkel ezelőtt kiugrott elém. Egy fekete bomberdzseki van rajta a fekete farmerje fölött viselt fekete pólóján, mintha gyászolna.

– Most komolyan? Épp megmentettem az életed. Az a fazon a semmiből bukkant elő. – Egy fehér Volvo után biccent, ami most sietősen kikerül minket, és elhúz a kijárat felé.

Leemeli rólam a bringámat, és letámasztja a járdára, mielőtt kinyújtja felém a kezét. Tudomást sem véve róla nekiállok összeszedegetni a ceruzákat és füzeteket, amik kiestek a táskámból. A könyökömből csöpög a vér. Mintha saját szívverése lenne. Szédelegve talpra kecmergek.

– Várj! – Kotorászik a hátizsákjában, és előhúz egy gyűrött szalvétát. Gyengéden, szinte intim módon szorítja a bőrömre. Vöröslik a papír, ahogy elveszi, de a srác továbbra is nyugodt marad. Már évek óta senki nem ért hozzám így, Halmonit leszámítva. Ahogy felém hajol, az arca túl közel kerül, csupán centikre van az enyémtől. Látom is az arcát pettyező halvány szeplőket.

– Mennem kell. – Elhúzódom. Lüktet a halántékom, ahogy újra felülök a bringámra. Ha még egyszer elkések a munkából, akkor vége. Újabb harsogó X kerül a nevem mellé az eredményjelző táblán, amit Joo-hyun vélhetően vezet rólunk fejben.

– Szívesen! – kiabálja utánam Új Srác, ahogy eltekerek. – Bármikor!

Nem válaszolok. Én soha nem kértem, hogy mentsen meg. Amikor visszapillantok, még mindig ott áll, a kezében tartva egy részemet.

12.

A kávézó szokatlanul zsúfolt ahhoz képest, hogy hétköznap van. Az ajtóra szerelt csengettyű pár percenként csilingel. Ma délután persze én vagyok az egyetlen barista a pult mögött.

– Szedd rendbe magad! – mondja Joo-hyun, miközben vizet töltök egy kerámia kávécsepegtetőre. – Piszkos az arcod és kócos a hajad.

A ruhaujjammal megdörgölöm az arcomat. Joo-hyun még csípősebb kedvében van, mint szokott, folyamatosan belém köt. Valószínűleg ferdén vágott bubifrizuráját és válltöméses blézerét viselve született. Magentarúzst szorongatva a kezében. Szemöldökei közé vésődött konstans rosszalló ránccal. Ezek azok a gondolatok, amik átsegítenek egy-egy műszakon.

– Egy másodperc, és jövök! – kiáltok át a vállam fölött a következő vásárlónak. Magamra erőltetem a derűs maszkot, amit Joo-hyun úgy szeret, mielőtt megfordulnék.

– Winter! – Helena az, úgy integetve nekem, mintha régi barátok lennénk. Szőke haját ma bozontos kontyban viseli a feje tetején. Rózsaszín kapucnis pulcsija tökéletesen passzol a jóganadrágjához. – Beszélhetnénk?

– Mit adhatok önnek, asszonyom? – préselem ki a fogaim között. Hogy merészel idejönni? – Van kávénk, teánk és smoothie-nk. Tejmentes változatban is. Házi készítésű vaníliasziruppal.

Ez hazugság. Joo-hyun rendeli online a kannás szirupot.

– Mikor végzel? – kérdi Helena.

– Semmi köze hozzá. – A desszertesvitrin felé intek a kezemmel. – Ajánlhatok önnek egy süteményt? Csokis párnát? A banános diótortánk egyszerűen mennyei.

– Winter – sóhajtja, miközben a homlokát dörzsöli.

– Ne. Hajtogassa. A. Nevemet.

– Nem lennék itt, ha nem lenne nagyon fontos. – Áthajol a kassza fölött, mintha egy titkot készülne elárulni nekem. Látom, ahogy az alapozója foltokban a pórusaiba olvad. A szempillaspiráljából pedig egy becsomósodott rész az életéért küzdve kapaszkodik a pilláira.

– Másszon ki az arcomból, és tűnés! – sziszegem visszahúzódva.

– Winter! – vakkantja mögülem Joo-hyun. – Ebből elég!

– De én… ő… – Behunyom a szemem. Basszusbasszusbasszus. – Bocsánat! Nem fordul elő többet!

Joo-hyun arca vörösebb, mint amilyennek valaha láttam. – Nem tarthatlak itt tovább. Távoznod kell.

– De… – Szaggatottá válik a légzésem. Addig szorítom össze az ujjaimat, amíg ki nem roppannak. A borítékra, Halmonira és a számlákra gondolok; mindig azok a nyomorult számlák, egyre csak halmozódnak minden hónapban. – Szükségem van erre a munkára, Joo-hyun.

– Erre korábban kellett volna gondolnod. Szedd össze a cuccodat, és menj! – A hangsúly kedvéért dobbant egyet a csizmájával, amikor csak bámulok rá némán. – Most!

– Jól van – sikerül odavetnem. – Rendben. Amúgy is csak egy indokot kerestél.

Miközben lerántom a kötényemet, hallom, ahogy azt mondja Helenának:

– Mi itt nagyra értékeljük a vásárlóinkat. Elnézését kérem!

– Ó, ez az én hibám. – Helena hangjából kétségbeesés csendül ki. – Kérem, ne őt hibáztassa!

– Ha nem emiatt, akkor lesz majd valami más – válaszolja Joo-hyun. Mintha nem ott állnék az orra előtt, hallva minden egyes szavát.

Leveszem az egyenruhát is, felfedve alatta vérfoltos pólómat. Az ujjaim annyira használhatatlanok, hogy harmadjára sikerül csak kigombolnom. Az egész pakkot Joo-hyun kezébe tömöm. Mindenfelől szempárok merednek rám a kávézóban. Vörösen lángol a fülem, ahogy kihozom a táskámat a személyzeti szobából.

Aztán kiviharzom az ajtón. A csengettyű utoljára csilingel mögöttem.

13.

– Várj! – Helena kocog utánam, ahogy sietve lépkedek a bringatároló felé. A cipője nyikorog a betonon.

Megállok, és szembepördülök vele. A hirtelen feltoluló könnyek egy nagy rózsaszín pacává változtatják őt.

– Mit akar tőlem?

– Nem rólam van szó. Hanem Sungról. Mármint az apukádról. – Babrálni kezd a pulcsiján lévő cipzárral.

– Ja, ezt már mondta. De tudja, mit?  – felelem. – Engem egyáltalán nem érdekel. Kicsit sem.

– Szeretnénk, ha… – Mélyen felsóhajt. – Légy szíves, gyere, és látogasd meg őt! Kérlek!

Elnevetem magam a könnyeimen át, éles, dühös hangon, ami úgy dörren a levegőben, mint egy hatalmas, elgyötört arcába mutatott középső ujj.

– Miért tenném? Nem tartozom neki semmivel.

– Apukád majd elmagyarázza. Ezt tőle kell hallanod.

– Mert? Haldoklik, vagy mi? – Helena lesüti a tekintetét, de nem válaszol. – Miért nem ő van itt, ha ez annyira fontos neki?

– Sok mindenen megy most keresztül.

Felhorkanok.

– Hát persze! Különben hogy talált meg?

– Az nem számít. – Legalább annyi illendőség van benne, hogy látszólag kínosan érezze magát.

– Szóval követett engem? Elég para. – Megrázom a fejem. – Kizárt. Nem fogok találkozni vele, hacsak nem fizet érte.

Megpördülök, és megyek tovább. Ki kell találnom, mi legyen a következő lépés. Álláshirdetéseket kell böngésznem. Meg kell kérdeznem Melodyt, nincs-e még valakinek szüksége esszékre.

– Rendben! – szakad ki mögülem Helenából. – Igen. Fizetünk neked. Ez a legkevesebb, amit tehetünk, hiszen miattam rúgtak ki.

– Aha. Szuper – dünnyögöm vissza, miközben a biciklim zárjával molyolok. De Helena utolér, és egy névjegykártyát csúsztat a tenyerembe.

– Nem viccelek. Hívj fel! – A kártya köré hajtja az ujjaimat. A keze puha és meleg.

Ezúttal ő sétál el.

14.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – mondja Joo-hyun, amikor végre összeszedem a bátorságomat, hogy felhívjam őt. – Nem! Ezerszer is nem. Már felvettünk valakit a helyedre.

Szorongás markolja a gyomromat.

– Legalább kaphatnék fizetést az utolsó napomért?

– Jó vicc! – feleli, de cseppet sem nevet. – És ha bárki felhívna rólad érdeklődve, meg fogom mondani, hogy udvariatlan vagy, megbízhatatlan, és lehetetlen veled együtt dolgozni.

Bontja a vonalat, mielőtt megtehetném én. Kísértést érzek, hogy áthajítsam a telefonomat a szobán, de ahogy az lenni szokott, nem engedhetem meg magamnak.

Minden egyes délután éttermeket, bobateás boltokat és kisboltokat keresgélek a városban, bármit, csak fizessenek zsebbe. Magasztalom a saját értékeimet: Megbízható! Szorgalmas! Elbűvölő! De nem kellek senkinek.

Nem veszünk fel új munkaerőt, mondják.

Túl fiatal vagy. Nem bízhatunk meg egy gyerekben.

Gyere vissza jövőre!

Elképzelem, ahogy közlöm Sunnyval, hogy munkanélküli lettem, egy beksszu. Már attól is felröhögök, ahogy magam előtt látom a reakcióját.

A Garu Kávézóban egy bozontos, szőkített hajú fiatal srác jön ki a bár mögül, hogy beszéljen velem. Mögötte két lestrapált barista veszi fel a rendeléseket, főzi a kávét, és habosítja a tejet.

– Te kérted az üzletvezetőt? – kérdezi a srác.

– Munkát keresek – szakadnak ki belőlem a szavak. – Van barista és felszolgálói tapasztalatom. Bármilyen műszakot elvállalok. Az esték és a hétvége sem jelent problémát.

– Váó, lassíts! – Egy üres asztal felé terel hátul. – Kezdjük a neveddel!

– Winter. Winter Moon.

– Ó! – Megáll. Kis híján beleütközöm. – A Szonáta Kávézóból?

– Ömm. Meg tudom magyarázni…

– Sajnálom – mondja, és tényleg úgy is néz ki. – Beszéltem az előző főnököddel. Mondta, hogy talán benézhetsz. És, nos… Sajnálom. Pillanatnyilag nincs betöltetlen állásunk.

– De… – A baristák felé intek, akik próbálják tartani a lépést a rendelésekkel. – Elkelne a segítség. Esküszöm, hogy én bármit megteszek.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan találsz majd valamit. – Kurtán rám mosolyog, mielőtt visszatér a pulthoz, otthagyva a kíváncsi bámészkodók tengerében.

Pénteken suli után beugrom az H Mart ázsiai áruházlánc üzletébe a Beach Boulevardon.

– Kiválóan beszélek koreaiul – mondom az üzletvezetőnek, egy vaskos adzsumának, egy lenyűgöző bicepszekkel rendelkező középkorú nőnek. – Állandóan csevegek az én halmonimmal. Tudnék segíteni a zacskózással vagy az árufeltöltéssel, amire csak szüksége van.

– Van elég alkalmazottunk – rázza meg dauerolt fejét. – Menj haza, és tanulj! Minek kell egy ilyen fiatal lánynak dolgoznia? Az én lányom épp ki se látszik az érettségire felkészítő könyvekből.

Fontolóra veszem, hogy sorolni kezdem az okokat, csak hogy lássam a reakcióját. Miközben távozom, azon töprengek, hogy az idősebb nők vajon miért éreznek mindig késztetést, hogy a saját lányukhoz hasonlítsanak.

Hazaérve felhúzom a térdemet, és nekitámasztom az államat. A szék fa háttámlája fájdalmasan nyomja a gerincemet.

Voltam már barista, szendvicskészítő, mosogató, felszolgáló, kutyasétáltató, magántanár, bébiszitter, esszéíró. Mindegyik munkámat elvesztettem valamilyen okból: az étterem miatt, ami bezárt; a kölykök miatt, akik azt gondolták, hogy okosabbak nálam; a főnökök miatt, akik az idősebb alkalmazottakat részesítették előnyben. Ki leszek legközelebb? Lesz egyáltalán legközelebb?

Az a helyzet, hogy elfáradtam. Néha szeretnék csak gyerek lenni. De hamarosan betöltöm a tizennyolcat, és már hivatalosan sem leszek gyerek többé.

A gondolataim Helena névjegykártyájához tévednek, amit a táskám belső zsebébe gyűrtem. Kinyújtom a kezem…

Nem. Azt már nem.

Inkább átszámolom a pénzemet, amit most már az egyik régi csizmámban tartok a szekrény mélyén. Egyszer. Kétszer. Háromszor. A bankjegyek susognak az ujjbegyeim alatt.

Minden oké. Legalább ez van nekem. Aztán valami majd csak adódik. Csak nem vagyok elég türelmes.

15.

Itt sosincs csend. Hétfőn léptek dübörögnek a fejem fölött, mielőtt még megszólalna az ébresztőm. Nem sokkal később Sunny csapja be a fürdőszobaajtót, és teljes erővel megnyitja a zuhanyt. Pár perc múlva egy puffanás zavarja meg a napi számolásomat, amit egy nyögés követ.

– Halmoni? – kiáltom. Újabb halk nyöszörgés. Úton a szobája felé bedobom a borítékot a szekrényembe. A szívem vadul kalapálva veri a mellkasomat.

A padlón találom, lábai köré csavarodott takaróval, sápadt arcán sebként tátongó szájjal.

– Mi történt? – Kiszabadítom az ágynemű redői közül, és áttapogatom a végtagjait. – Fáj valamid?

Megrázza a fejét, és az ő és Sunny ágya közötti komód felé mutat. A felülete nagy részét Sunny „kincsei” takarják: összegubancolódott nyakláncok, drága sminkcuccok, strasszos hajcsatok, amiket csak gyűjtöget, de sosem hord. Előkotrom Halmoni egyik rajzfüzetét, melynek sarkai már hajlottak és kopottak, és az ölébe teszem. Ott helyben, együtt lapozgatjuk át, a durva szőnyegen ülve.

Sok rajz engem ábrázol, emlékezetből készítve. Négyéves énem egy tökjelmezben, vidáman magasba emelt karokkal. Idősebb énem a kanapén, egy jegyzetfüzetbe firkálva. Kettőnk összebújva, élettel teli mosollyal a papíron.

Egyszer mondtam neki, hogy művész is lehetett volna belőle. Az a sok érzelem, amit néhány ceruzavonással életre kelt! De csak nevetett, és kijelentette: „Művész is vagyok! Talán híresnek kell hozzá lennem? Nem. Az a lényeg, hogy értéket találjunk az élet káoszában. Ezt senki sem kérdőjelezheti meg.”

Egy magányos pitypangról készült rajzhoz lapoz, mely az út repedéséből hajt ki. A következő egy gyapjas bundás terrier, ami egy buldog popóját szaglássza. Aztán egy sorozat a nagypapámról, szigorúan és jóképűen, teljes bajusz-szakáll kombójával. Majd egy kép Sunnyról, ahogy átnéz a válla fölött, arcát nevetés ráncolja. Na, ez nem érződik igazinak.

– Ezt mostantól az ágyadon hagyjuk – mondom, megkocogtatva a füzetet. – Hogy mindig veled legyen.

Halmoni nem válaszol, miközben a munkája elkenődött vonalait cirógatja az ujjával. A foltok és sebek térképét bámulom a kezein. Ujjait elcsúfították a belvárosi ruhagyárban és a mások házának takarításával töltött évek. A rólam való gondoskodással töltött évek.

A kilencvenes évek közepén jött Kaliforniába, amikor Sunny még csak tizenhárom éves volt. Nagypapám mindenáron saját vállalkozást akart alapítani, mert szent meggyőződése volt, hogy ez az egyetlen módja a tisztes megélhetésnek. A megtakarításaikat egy bútorboltba fektették, amit egy ruhatisztító, aztán egy dohánybolt, majd pedig a folyamatos adótartozás követett, miután mindegyik tönkrement. Elvesztek ebben az idegen országban, más emberek dirigálása alatt gürizve, képtelenül az előrelépésre és képtelenül a hazatérésre. Az álmaik semmivé foszlottak.

Ha Cshongdzsuban maradnak, Halmoniból művész is lehetett volna.

Halabodzsit talán nem vitte volna el egy szívroham.

Sunnyból talán egy boldogabb, kedvesebb ember vált volna.

Én pedig lehet, hogy meg sem születtem volna.

Lehetetlen nem belegondolni abba, hogy a döntések szerencsétlen láncolata hogyan formálta az életünket, és vezetett minket idáig, ebbe a lakásba, ehhez a pillanathoz.

– Halmoni – szólítom. De nem néz fel. Hiányzik néha önmagad?, szeretném kérdezni. Merengsz néha azon, hogy hová tűnhettél? Az az élettel és reménnyel teli, táncoló éned a múltból? Én igen.

16.

A suli olyan, mint az Idétlen időkig. Megszólal a csengő. Leülünk a kijelölt helyeinkre. Hallgatjuk a tanárokat. Megszólal a csengő. Kimegyünk a teremből. Leülünk egy másik osztályban. Megszólal a csengő. Közben a tinik pletykálnak, szemérmetlenül kifejezik az egymás iránt érzett vonzalmukat, és ugyanazon dolgok miatt panaszkodnak. Egy-foly-tá-ban.

Persze a tanórák napról napra változnak. Mindenki ruhája kicsit más. A tanáron esetleg egy másik mintás nyakkendő van, vagy egy másik virágos blúz. Időnként Melody megáll a szekrényemnél, hogy rám köszönjön. De az élet nem egy mozifilm, úgyhogy általában nem történik semmi, ami megtörné az egyhangú rutint.

Kivéve, hogy elvesztettem az állásomat.

Kivéve, hogy a fejemben Sungról cikáznak a gondolatok, nem számít, milyen erősen igyekszem kiűzni őket.

Nem tehetek mást, mint hogy megyek tovább, és reménykedem benne, hogy az idő majd elsimítja ezeket a döccenőket.

Iskola után átbiciklizem a Sierra Park túloldalán lévő könyvtárba.

Egy évtizeddel ezelőtt a város milliókat öntött az ősrégi épület felújításába, hogy egy titánborítású, négyszintes erődítménnyé alakítsa azt. Ma már otthont ad egy sós vízi akváriumnak, egy könyvritkaságokat őrző szobának, egy szuvenírboltnak és egy fogadóteremnek, mint valamiféle multitaskingoló, kívánságokat teljesítő dzsinn. Néha hiányzik a régi könyvtár, ami picike volt ugyan, de otthonos is, mint valaki hőn szeretett nappalija.

Találok egy asztalt a young adult részleg hátuljában, távol a cseverésző kölykök bandáitól. A plüssfotel egy lapon sem említhető azzal az imbolygó faszékkel, amit otthon használok. Előveszem a laptopomat, egy doboz epres Pepero ropit és egy zacskó tejes ízű Malang Cow olvadós cukorkát. Kaja a könyvtárban – micsoda lázadó!

Megnyitom a feladatlistát, amit Melody küldött el e-mailben korábban, és átolvasom az elsőt.

W.,

elköteleződési nyilatkozat és esszé kell Jenna Phamnek az NYU-ra.

Téma: Az elénk gördülő akadályokból szerzett tapasztalatok alapvető fontosságúak lehetnek a fejlődésünk szempontjából. Számoljon be egy olyan esetről, amikor kihívással, csalódással vagy kudarccal kellett szembenéznie. Mit tanult az élményből? Hogyan változtatta meg a nézőpontját?

Jenna egyszer kiszökött egy buliba, a kocsijával belehajtott egy stoptáblába, és vissza kellett nyernie a szülei bizalmát. Azt akarja, hogy az esszéje szóljon a traumájáról és az emberi létezés törékenységéről. Az a célja, hogy a fősuli után rögtön jogi egyetemre menjen, mert egy napot sem akar elvesztegetni az életéből.

50 dolcsi, ha elkészülsz vele hétfőig!

Felsóhajtok félreeső kis sarkom biztonságában. Annyit tudok Jennáról, hogy krónikusan vihog orrhangon, imád pletykálkodni, és mindig rossz választ ad a kérdésekre órán. Hogyan írhatnék az ő traumájáról egy olyan balesetből fakadóan, amit ő okozott?

De ötven dolcsi egy esszéért mindent visz. Ötven dolcsi! Úgyhogy befejezem a problémázást, és lehunyom a szemem. Próbálom elképzelni a csendes utcát és a tintakék eget az ütközés előtt. A becsapódás pillanatát, a szétrobbanó zajokat, színeket és fájdalmat.

Ez a megtestesítő gyakorlat, ahogy én nevezem, még sosem hagyott cserben. A Pepero ropi rágcsálása közben szavakba öntöm a karambolt és a megkönnyebbülést, hogy élve tértem magamhoz. Felnagyítom az elhatározást, hogy minden egyes napomból ki fogom hozni a maximumot leánygyermekként, diákként és jövőbeli ügyvédként. Röviden tehát kisajtolok magamból egy ötezer szavas süketelést.

Honnan tudja Jenna máris, hogy mit akar majd csinálni a fősuli után? Nekem arról sincs fogalmam se, hogy milyen lesz az életem egy év múlva. A fejemben nem fér meg egyszerre a jelen és a jövő is.

Régebben élveztem a tanulást. Jutalomként gyűjtöttem a dolgozatokon és beadandókon ragyogó ötösöket. De az iskola és a tanulás időigényes. A szakkörök időigényesek. A melózás, hogy ki tudjam fizetni a számlák rám eső részét, időigényes. Nem is beszélve Sunny folytonos hitelkártya-tartozásáról, amiben szintén elvárás a segítségem. Nem is beszélve a tandíjról, ha valaha is sikerül bejutnom egy főiskolára. Meg persze minden más tetejébe a végtelen diákhitelekről.

Azt látva, hogy a jegyeim kétévnyi kemény munkát követően is zuhanórepülésben vannak, rájöttem, hogy tehetek én bármit, nem fogok vele semmire se menni. De talán úgysem voltam soha nagy dolgokra hivatott.

Ki mondja, hogy mindnyájunknak a kitaposott úton kell járni? Nekem nincs más vágyam, mint hogy annyi pénzt gyűjtsek, amennyit csak lehet, aztán a többit majd kitalálom útközben. Csak előbb el kell jutnom az érettségiig. Halmoni megígértette velem, hogy ennyit legalább megteszek magamért.

Egyszerre két darab Malang Cow-t tömök a számba, miközben Jenna pendrive-jára mentem a fogalmazást. Aztán folytatom a következő feladattal, egy ötoldalas elemzéssel a Frankensteinből. A végére már teljesen kifogyok a szavakból, és nem marad más, csak a cukorka ragacsossága a fogaim között.

17.

A munka végeztével meglátogatom a nem-is-annyira-titkos kültéri kertet, ahogy máskor is szoktam, ha a könyvtárba jövök. Sövényfalak mögé rejtve egzotikus virágok burjánzanak, amiknek a nevét se tudom, és éteri szobrok sorakoznak. Már felkapcsolták a süllyesztett világítást, mely felváltja az eltűnőben lévő napot. Minden aranyban fürdik. Szokás szerint nincsenek más látogatók, amit én egyáltalán nem bánok.

Itt a téma hiánya a téma. Vannak szobrok, amik absztraktak – rendhagyó formák és sodró lendületű vonalak mesélnek olyan történeteket, amiket én nem tudok követni. Van egy táncos, magasba tartott karokkal és kecses arabeszk pózba emelt lábbal. A közelben egy gyerektrió játszik különböző hangszereken. Elsétálok mellettük a kedvencemhez, egy pavilonhoz, mely nagyjából velem egymagas, és ül benne egy lány. Nyitott könyv hever az ölében, de ő csücsörítve a madarat figyeli, ami az ujjára szállt.

Én is így érzem magam, amikor az útikönyveimet bújom. Sóvárgást, vágyakozást, egyfajta nosztalgiát érzek olyasvalami iránt, ami soha nem volt az enyém. Anemoia, azt hiszem, ez a megfelelő szó rá. Szeretnék ez a lány lenni, örökös békével körülvéve. Itt semmi sem bánthatja őt. Arról nem is szólva, hogy a madara tökéletesen formált, a nyaka íve elegáns, szinte már fejedelmi. Leguggolok, és minden szögből megvizsgálom, próbálva megfejteni a szobrász titkát.

– Francba! – mondja valaki, megtörve a csendet. Megfordulok, arra számítva, hogy egy másik látogatót találok ott, de még mindig egyedül vagyok. Aztán kopogást hallok, mintha gyors léptek zaja lenne. De még mindig nem bukkan fel senki. Elaraszolok egy zsémbes öregember mellszobra, kő háromszögek egy csoportja és egy előkelő majom mellett, azon töprengve, vajon lett-e a kertnek egy szelleme.

De nem, egy fiú van a sarokban, akit félig eltakar egy fa. A tompa fényben nem tudom kivenni az arcát, csak a mozdulatait. Rájövök, hogy táncol, a lábait valami bonyolult ritmusra rakosgatja. Megáll, mélyet sóhajt, majd újrapróbálja, először lassan, aztán egyre gyorsulva. Ahogy pördül egyet, megpillantok egy kék foltot: egy nagy J-t keresztben a dzsekije hátulján.

Az a dzseki. Az a hatalmas fejhallgató. Most már felismerem őt.

Micsoda fura hely ez a táncoláshoz. Nem tud máshova menni? Szereti, hogy a szobrok a közönsége? Figyelem még néhány másodpercig, aztán eltűnődöm, miért is nézem. Megfordulok, és hagyom őt békében különcködni.

18.

Eltűnt a boríték.

Eltűnt a boríték.

Régi cipősdobozokat és naplókat hajigálok arrébb, végigtapogatva a szekrény alját. Semmi. Harmadjára kukkantok bele a csizmába, amiben mostanában a pénzemet dugdosom. Harmadjára látom, hogy üres. Átmarkolászom az akasztón lógó pólókat, és végigsimítok a fölöttük lévő polcon is.