A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Tempting Promises (Whitlock Family, #3), 2024

Fordította
FARKAS NÓRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Willow Creek Valley 1–4., 2022–2023

Rose Canyon 1–3., 2023–2024

Törött szívek (Whitlock testvérek 1.), 2024

Törött álmok (Whitlock testvérek 2.), 2024

Copyright © 2024. TEMPTING PROMISES by Corinne Michaels

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Michelle Lancaster

Modell: Eric Guilmette

Borítóterv: Sommer Stein, Perfect Pear Creative, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-81-6

Ajánlás

Stephanie Hubenak részére, mert mindig ráveszed az embereket,
hogy így is, úgy is kimondják a neved. Ezért megérdemelsz egy ajánlást…

KEDVES OLVASÓM!

Mindig is az volt a célom, hogy gyönyörű, szívbe markoló szerelmi történeteket írjak, amelyek maradandó benyomást hagynak. Ugyanakkor szeretném, ha minden olvasóm kellemesen érezné magát. Ezért az esetlegesen felkavaró tartalmakról történő informálódás érdekében kérlek, kattints az alábbi linkre, amely a könyv weboldalára vezet, ahol egy lenyíló linket találsz a témában. Ha erre nincs szükséged, kérlek, lapozz tovább. Remélem, szeretni fogod ezt a könyvet, amelyet teljes szívemből írtam, és tárok eléd!

https://corinnemichaels.com/books/tempting-promises/

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Köszönöm, hogy megvásároltad a Törött ígéretek című könyvemet. Őszintén remélem, hogy ugyanannyira fogod élvezni az olvasást, mint amennyire én élveztem, hogy megírhattam ezt a történetet.

Ebben a könyvben a történet során megjelenik az amerikai jelnyelv használata. Az olvashatóságot megkönnyítendő nem a szabályos ASL-formátumot alkalmaztam. Az ASL, azaz az amerikai jelnyelv (American Sign Language) eltér az írott angoltól, megvannak a saját szabályai és szerkezete. Szereplőim a legtöbbször hangosan is kimondják a szavakat, miközben jelelnek. Nem léteznek kőbe vésett szabályok arra vonatkozóan, hogyan kell a jelelést írott formába önteni, és nagyon sokat gondolkodtam rajta, hogyan is csináljam. Végül a gondolatjelek és a dőlt betűzés mellett döntöttem.

Ahogy mindig, ezúttal is minden tőlem telhetőt megteszek, hogy a lehető legszemléletesebben írjam meg a helyzeteket és karaktereket. Bármiféle ellentmondásra vagy furcsaságra bukkanj is a történetben, a felelősség csakis engem terhel, és minden ilyesmi kizárólag az én vagy azon szakemberek tapasztalatain alapul, akikkel konzultáltam a témában.

Egy

Asher

– El ne mondd a szüleidnek, hogy ide hoztalak! – jelelem Oliviának, az unokahúgomnak. Igaz, hogy már tízéves, de az apja szerint nem kellene élőállat-árverésekre járnia, vagy bármi olyan helyre, ami miatt ő bajba kerülhet, ha Liv anyja megneszeli a dolgot. Mindenkinek jobb lesz, ha ez a mi kettőnk kis titka marad.

– Miért, hová hoztál? – kérdezi vigyorogva, miközben ülőhelyet keresünk magunknak. – Te sosem vinnél olyan helyre, ahová nem szabad mennem, Rowan bácsi!

Imádom ezt a kölyköt! És a bátyám legnagyobb bánatára Olivia engem szeret legjobban. Rákacsintok, és két üres hely irányába mutatok.

Komolyan mondom, az unokahúgom a legnagyszerűbb gyerek a világon. Nagyon sok mindenben hasonlít a valamikori tízéves énemre. Havonta legalább egyszer együtt pecázunk, és nagyon szeret velem dolgozni a farmon. De amit a legjobban imádok benne: nem hagyja, hogy bármi is az útjába álljon. Nem engedi, hogy a siketsége határozza meg őt – ez pusztán csak egy része annak, aki ő, mi pedig kicsit sem bánunk vele másképp, mint bármelyik korabeli gyerekkel.

– Foghatom a licittárcsát? – kérdi csillogó szemmel.

– Nem.

– Miért nem? – vonja össze a szemöldökét.

– Mert az sokba kerülne nekem.

Olivia megcsóválja a fejét, aztán kinyitja az aukció katalógusát.

Őszintén remélem, hogy Asher vagy az a túlaggódó anyja nem telepített valami nyomkövető alkalmazást a telefonjára, mert akkor a bátyám tényleg seggbe fog rúgni – de legalábbis megpróbálja –, ha rájön, hogy itt vagyunk. Noha maga az árverés nem feltétlenül rossz hely, törtek már ki verekedések a pillanat hevében, amiket Ashernek kellett megfékeznie – tekintve, hogy ő a zsaru.

Aztán meg vannak itt cowboyok is, és némelyikük nem veti meg az italt, a farmerek lányai pedig… Nos, ők szeretik a cowboyokat, és szívesen kicsípik magukat a kedvükért – ha értik, mire gondolok. Néha túlfűtött tud lenni itt a hangulat.

Ha már azokról a lányokról beszélünk, van itt egy átellenben, aki eléggé kacéran mosolyog rám.

Odaint nekem.

Visszaintegetek – annak ellenére, hogy az unokahúgom itt ül mellettem –, ugyanis határozottan szívesen hazavinném ma este azt a lányt.

Olivia oldalba bök, hogy magára vonja a figyelmem.

– Licitálsz valamire?

– Talán.

Őszintén szólva csak azért jöttem el az árverésre, mert Micah, az intézőm szerint az utóbbi két aukción jófajta bikákat lehetett beszerezni, és muszáj megnéznem, mit vesz a konkurencia. Nemrégiben vásároltam pár új legelőt, ezért most kicsit pénzszűkében vagyok. Csakhogy ez most egy páratlan lehetőség, nekem pedig az a célom, hogy fejlesszem a gazdaságomat, és visszatermeljem a pénzt.

– Egy jobb bikára van szükséged – jeleli Liv.

– Nincs semmi baja a mostani bikámnak.

– De már öreg – csóválja a fejét Olivia –, és Micah szerint már nem olyan jó, mint régen.

– Hirtelen tehénszakértő lettél? – kérdezem somolyogva.

Liv megvonja a vállát, és újra az árverésre bocsátott állatok listáját kezdi böngészni. Aztán megérinti a lábam, és rábök egyre, amit most fognak elárverezni.

Jól néz ki, habár még kiderülhet róla, hogy élesben csütörtököt mond. De ez is része a farmerlétnek, azt hiszem.

Olivia közben már vagy századjára ellenőrzi a telefonját, én pedig megbököm.

– Minden rendben van apukáddal és Phoebevel.

Ashernek és Phoebenek orvoshoz kellett mennie, és szükségük volt valakire, aki addig Oliviával marad. Normál esetben a húgomat érné a megtiszteltetés, mivel ők ketten „legjobb barinők”, vagy minek is mondják ezt. Ha viszont nem Brynleere bízzák, akkor Grady lenne a következő logikus választás, de ő ma repül, úgyhogy ez a lehetőség is ment a kukába, így maradtam én. Mindig én vagyok az utolsó a sorban, pedig én vagyok Liv kedvence.

– Tudom.

Nem tudja, de sebaj.

– Ha te mondod – felelem.

Olivia újra a katalógusba mélyed, és bekarikáz egy újabb bikát. Nyilvánvalóan nem fogja elereszteni a témát, vagy az is lehet, hogy csak nagyon szeretné használni azt a tárcsát.

Ismét a szemközti sarokban ülő szépségek felé fordítom a figyelmemet, akik egyfolytában felém tekintgetnek. Rákacsintok az egyikükre, ő pedig rám mosolyog, és kissé lehajtja a fejét.

– Csak nem életem megkeserítőjét látom?! – szólít meg egy hang a hátam mögül, én pedig legszívesebben azonnal kereket oldanék.

Megfordulok, és az egyetlen nővel találom szemben magam, akit ki nem állhatok Sugarloafban.

– Csak nem Charlotte Sullivant látom, akit a legjobban szeretek az egész világon?

Olivia is odafordul, és mosolyogva, lendületesen odainteget neki.

– Fordítasz nekem? – kérdezi Charlotte, miközben visszainteget.

– Nem ígérem, hogy nem fogok improvizálni – bólintok.

A sóhaja elárulja, hogy nem is számított tőlem másra. Az ő szemében én vagyok a legfőbb gonosz. De legalább tisztában van vele, hogy Olivia tud szájról olvasni, és ha valami komisz dolgot jelelnék, az unokahúgom tudja jelezni, hogy mit is mondott valójában.

– Szervusz, Olivia! Jól mulatsz? – kérdezi Charlotte.

Én fordítok, Olivia pedig bólint.

– Azt mondta, hogy igen – mondom Charlotte-nak, ő pedig a szemét forgatja.

– Mondd meg neki, hogy nagyon szép a haja!

– Azt mondja, hogy az az ő helye – fordítom félre.

Olivia hátrahőköl.

– Nagyon sajnálom.

Ez rohadtul vicces!

– Azt mondja, nagyon sajnálja – nézek Charlotte-ra, akinek zavarodottság ül ki az arcára.

– Ó! Oké.

Elmondom neki az igazat.

– Lehet, hogy valami mást mondtam Oliviának, mint te. Lehet.

Charlotte zöld szeme összeszűkül, és nagyot fújtat.

– Hogy te mennyire éretlen vagy! Anyám!

– Imádja az érett trágya szagát – jelelem Oliviának.

Liv Charlotte-ra néz, aztán rám, aztán megint vissza rá, és végül megvonja a vállát.

– Nem biztos benne, hogy egyetért veled – mondom Charlotte-nak.

– Kösz, zsenikém!

– Szerinte zseni vagyok – fordulok Livhez.

Olivia rázkódik a nevetéstől.

– Nem is!

– De igen.

– Nem gondolta komolyan. Mindannyian tudjuk, hogy Charlotte nem kedvel téged.

– Mit mondott? – kérdezi Charlotte.

– Olivia azt mondta, hogy nem kedvel téged, mert komiszul viselkedsz velem – mondom és jelelem egyszerre, hogy mindketten értsék a válaszom.

Olivia sebesen rázza a fejét.

– Nem is ezt mondtam.

– Rendben – felelem mindkettejüknek. – Liv nem azt mondta. Hanem azt, hogy tudja, hogy nem kedvelsz.

– Jól tudja – mondja Charlotte lassan.

Olivia megérinti a lábamat.

– Miért nem mondod el neki, milyen nagyszerű vagy?

– Mert Charlotte buta, és ok nélkül utál.

Az unokahúgom mindentudó mosollyal sandít rám.

– Azt hallottam, azért, mert megcsaltad a nővérét.

– Mit mond? – kíváncsiskodik Charlotte, de nem figyelek rá.

– Ezt meg hol hallottad?

– Ezt mindenki tudja – vonja meg a vállát Olivia.

Méghogy mindenki tudja! Egy fenéket! Senki sem tudja, mert rohadtul nem igaz! Na persze, két évvel ezelőtt lefeküdtem Aurorával. Volt egy futó viszonyunk. Én pedig világosan értésére adtam, hogy ez pontosan ennyi, semmi több: egy röpke kaland. Nem voltak érzelmek, nem randiztunk. Nem csalhattam meg, ugyanis nem is voltunk együtt. Viszont nem is feküdtem le mással, amíg tartott köztünk a szex, úgyhogy ez akkor is baromság.

– Ez hazugság – mondom Oliviának.

– Tudom, a Whitlockok nem szeretik azokat, akik megcsalják a párjukat.

Nem, nem szeretjük őket. És erre jó okunk van. Mind végignéztük, ahogy egy világ dől össze anyánkban, amikor a harmadik számú férje megcsalta őt. Én, a legkisebb fiú voltam az, aki megpróbált lelket önteni belé, és ott lenni mellette, amikor éjszakánként telesírta a párnáját. Emlékszem, mennyire össze volt törve, milyen irtózatosan megviselte, hogy a férje képes volt ezt tenni vele, miközben ő mindent feladott érte.

Én soha, de soha nem csalnék meg egyetlen nőt sem.

Csakhogy Aurorának nem tetszett, amikor közöltem vele, hogy nem akarok tőle többet, ezért aztán széltében-hosszában elkezdte terjeszteni ezt a pletykát.

– Tudod te, milyen bunkón viselkedsz? – morogja Charlotte.

– Mondja ezt az, aki mással sem tölti az idejét, csak azzal, hogy mások előtt savazzon engem? – fordulok felé felvont szemöldökkel. – Tedd túl magad rajta, édesem!

– Ne hívj édesemnek!

– Akkor milyen vagy? Savanyú? Mit szólsz a szívtelenhez? Vagy a rosszmájúhoz? Szerintem ez illik hozzád a legjobban.

Charlotte felnevet, és nagyot sóhajt.

– Kérlek, mind tudjuk, ki itt a rosszmájú. És segítek – hajol közelebb –, nem én vagyok az.

– Látod? – fordulok oda Livhez. – Nincs semmi jó ezen az árverésen.

Olivia hang nélkül elneveti magát, és rám mutat az ujjával.

– Szóról szóra fordítsd le neki azt, amit mondani fogok!

Bólintok.

– Megígéred?

– Igen, megígérem – biztosítom róla.

– Miért vagy ekkora seggfej? – morogja Charlotte. – Esküszöm, ha most nem az unokahúgoddal lennél, közel sem volnék ilyen rendes hozzád!

– Ja, mert most egyszerűen imádni való vagy – felelem, aztán jelelésre emelem a kezem. – Olivia szeretne mondani neked valamit, én pedig megígértem neki, hogy nem fogom… másképp fordítani a szavait. Erről beszéltünk az imént. Amit azelőtt mondtunk, az csakis ránk, Whitlockokra tartozik.

Az unokahúgom a mögöttem ülő nőstényördögre néz, én pedig beszélni kezdek, miközben ő jelel.

– Megértem, hogy néha miért gondolod, hogy Rowan bácsi egy idióta. Néha az is, de nem rossz ember. Ha az lenne, nem szeretném olyan nagyon.

– A bácsikád tényleg egy idióta – mosolyog rá Charlotte kedvesen.

Én a szememet forgatom, de lefordítom, amit mondott.

– Brynn néni szerint minden fiú az – mosolyodik el Olivia.

El kell beszélgetnem a húgommal erről a megjegyzéséről. Amit válaszolok neki, azt ezúttal ki is mondom, hogy Charlotte-ot se rekesszük ki. Tessék, tudok én rendes is lenni.

– Minden korodbeli fiú idióta. Soha ne állj szóba velük!

Így ni. Tudok én atyai jótanácsot adni, amikor kell. Olivia még túl fiatal ahhoz, hogy a fiúkon járjon az esze, nemhogy még randikra járkáljon velük. Nem mintha azt gondolnám, hogy Asher valaha is fiúk közelébe engedi majd, de olykor egy apának szüksége van támogatásra, és itt jövök a képbe én.

A kikiáltó ekkor bejelenti, hogy most jön az a bika, amit kiszúrtunk. Megbököm Oliviát, és a bikára mutatok, amit vagy tízszer bekarikázott. Ő előhúzza a tárcsát, én pedig felsóhajtok. Úgy látszik, ma szarvasmarhát vásárolok.

– Az a bika érdekel? – köszörüli meg Charlotte a torkát.

Elfordítom a fejem, és ott találom őt, ahogy a katalógusomat olvassa a vállam fölött. Remek!

– Talán. Miért?

– Nem érdekes – rázza meg a fejét, azzal visszaereszkedik a székébe.

Feláll a szőr a hátamon. Charlotte akarja azt a bikát. Akarja, én pedig semmi mást nem szeretnék jobban, mint keresztbe tenni neki, ahol csak lehet. Például azzal a legutóbbi földvásárlással. Habár tervben volt, hogy terjeszkedjek, eredetileg nem terveztem úgy, hogy most azonnal cselekedni is fogok.

Amikor az a földterület eladóvá vált, sokat morfondíroztam a dolgon, de nem tudtam döntésre jutni, míg meg nem hallottam, hogy Charlotte ajánlatot tett rá, mivel a terület a kettőnk birtoka közt fekszik. Nem tudhattam, mikor jön még egy ilyen ajánlat. A birtokom nem számít nagynak Sugarloafban. Persze nem panaszkodhatom, de nem számítok nagy halnak.

Micah-t tavaly vettem fel intézőnek, és azóta hónapról hónapra növeljük a bevételünket. Meggyőzött, hogy gondolkodjak el a birtok növelésén, hogy nagyobb állatállománnyal tudjunk dolgozni.

– Licitálni akarsz arra a bikára? – kérdezem.

– Nem vagyok benne biztos.

Ó, dehogyisnem!

Olivia kérdőn néz rám.

– Megteheted az első ajánlatot, amikor mondom, de aztán kérem a tárcsát.

– Miért?

– Mert Rowan bácsi szét fogja rúgni Charlotte seggét – felelem mosolyogva. – Ne mondd el apukádnak, hogy azt mondtam, „segg” – most már kétszer is.

Olivia bólint, aztán úgy szorongatja azt a tárcsát, mintha az élete múlna rajta. Ha nem is nyerek – ami kizárt, hogy így legyen –, akkor is jó látni, hogy Liv jól érzi magát.

Megkezdődik az árverés, tárcsák lendülnek a levegőbe, Olivia pedig engem figyel, és vár. Megtanultam már, hogy ilyenkor a türelem a legfontosabb. Látnom kell, ki licitál még, és olyan stratégiát kell alkalmaznom, ami nem engedi, hogy a licitek elszabaduljanak.

Hátrafordulok. Charlotte egyenes háttal ül, és felemeli a kezét, aztán meg leereszti. Egyértelmű, hogy kiszemelte azt a bikát.

Már épp megadnám Livnek a jelet, de Charlotte megelőz a licittel. Amint a kikiáltó ismét körbeér, zöld utat adok Livnek, ő pedig hatalmas vehemenciával emeli a levegőbe a tárcsát, és teljesen felderül az arca, amikor a kikiáltó rámutat.

– Ó, te utolsó… – morogja Charlotte, és amikor hátrafordulok, látom, ahogy csalódottan villog az a zöld szeme.

Te jóisten, hogy ez mennyire jó móka! Megemelintem felé a baseballsapkámat, tudván, hogy ezzel csak még jobban felidegesítem.

Felemeli a tárcsát, és megint licitál. Charlotte mindenben szöges ellentéte a nővérének. A kinézetük alapján az ember sosem gondolná, hogy testvérek. Aurora magas, vékony, szőke hajú és barna szemű. Jól néz ki, de Charlotte-nak a közelébe sem ér.

Charlotte lenyűgöző, magával ragadó és egyszerűen elképesztően lélegzetelállító. Egészen addig, amíg ki nem nyitja a száját, és az engem becsmérlő szavak el nem kezdenek ömleni arról a dacos ajkáról.

Charlotte alacsony – talán a mellkasomig ha ér –, sötét hajú, zöld szemű. Igazi tűzrőlpattant menyecske, akinél jobban senki sem tud évődni.

Újabb vevő száll be a licitbe, talán mert mi ketten folyamatosan ráígérünk a másikra, úgyhogy vagy fel akarja hajtani az árat a móka kedvéért, vagy azt hiszi, hogy az a bika értékes, mivel mindketten meg akarjuk szerezni.

Felemelem a tárcsát, mert a zsigereimben érzem, hogy van ebben a bikában valami különleges.

Aztán Charlotte is ugyanezt teszi.

Persze hogy megnehezíti a dolgot. Ha nem is akarja a bikát, akkor is örömét fogja lelni benne, hogy magasabb árat fizettet velem annál, mint amennyit az állat valószínűleg ér.

Emelek.

Charlotte is emel.

Oda-vissza licitálunk egészen addig, amíg már nem akarok magasabbra menni.

Olivia elkerekedett szemmel figyeli a történéseket, és izgatottan pattog fel-alá a székében.

Én állok nyerésre, felhangzik az „Először, másodszor”, én pedig azt várom, hogy Charlotte rám ígérjen, de nem teszi. Vége van.

– Nyertünk – fordulok Oliviához.

– Szép munka volt!

Bólintok, de nem igazán értek vele egyet, mert nagyjából háromszáz dollárral többet fogok fizetni, mint amennyit a bika ér – de akkor is nyertem.

Charlotte feláll, én pedig odafordulok hozzá, de mintha most kicsit visszavett volna a megszokott ellenségességéből. Aztán lassan ördögi mosolyra húzódik az ajka.

– Amúgy sem akartam megszerezni. Gratulálok, amiért jóval többet fizethetsz érte, mint amennyit ér! – Livre néz. – Szervusz, Olivia!

Aztán csak nézem, ahogy elsétál, és legszívesebben üvöltenék.

KETTŐ

Charlotte

– Ezt értem, uram, tényleg, de kérem, adjon nekem két hetet! Esküszöm, addigra előteremtjük a pénzt.

Legalábbis remélem. Azt tervezem, hogy eladok még pár borjat, amik nemrég születtek. Bár szükségem lenne rájuk, de fontosabb, hogy a jelzálogot fizetni tudjam. Úgy érzem magam, mint aki az egyik lyukat a másikkal tömi be.

– Megértem a helyzetét, Ms. Sullivan, és szeretnék segíteni.

– Akkor kérem…, adjon még két hetet! Ha addigra nincs meg a pénz, akkor… akkor el kell adnom a birtokot.

Aminek már a gondolatára is kis híján megszakad a szívem, de nem lesz más választásom.

– Két hét.

– Két hét – fújok egy nagyot.

Na igen, fogalmam sincs, hogyan fogom ezt tovább csinálni. A birtokom pácban van, pedig már hat generáció óta a családomé. Nem lehetek én az az örökös, aki hagyja tönkremenni.

Hátradőlök a székemen, nem is akarom látni a konyhaasztalon egyre jobban tornyosuló számlákat.

– Gondolkodj, Charlotte!

Aurora és én együtt örököltük meg ezt a helyet a nagyszüleink halála után. De gyakorlatilag már akkor is én irányítottam a gazdaságot, amikor a nagypapánk megbetegedett. Aurora sosem dolgozott a farmon, csak a tulajdonosa volt. Én viszont imádom ezt a helyet. Rengeteg emlék köt hozzá: ahogy a mezőn rohangásztunk szentjánosbogarakat kergetve, későbbről meg, amikor idősebbek lettünk, az ivászatok és a vad bulik.

A papám azt kérte tőlem, hogy tartsam fenn a farmot, és tegyek meg mindent annak érdekében, hogy ne dőljön be.

Akkor még nem tudhattam, hogy a beszélgetésünk után egy hónappal – és mindössze öt nap különbséggel – mindkét nagyszülőnket elveszítjük.

Ezzel aztán nyakunkba szakadt a farm, és vele a számlák. Az egyetemről, utazgatásról és szerelemről szőtt álmaim egy pillanat alatt foszlottak semmivé, főleg miután a nővérem megkért, hogy vásároljam ki őt a birtokból.

A telefonom csörgése ránt vissza a merengésből, és a testvérem képe jelenik meg a kijelzőn.

– Szia! – köszönök rá.

– Neked is szia! Hogy vagy?

Összeomlófélben.

– Remekül! Épp most állok neki vacsorát készíteni.

Zacskós tésztalevest, mert másra nem futja.

– Csodás! Én kimozdulok Ryannel vacsorázni. Elvisz valami sztékétterembe, amit imád, aztán meg beugrunk egy tetőbárba valahol Manhattan belvárosában – mondja Aurora ábrándosan.

A nővérem álmai életét éli New Yorkban, és nem hajlandó visszajönni Sugarloafba, még látogatóba sem.

Köszönhetően annak a seggfejnek, akinek a farmja szomszédos az enyémmel.

– Tyűha, jól hangzik!

– Te csinálsz valamit ma este?

Felsóhajtok, mert utálom a választ, amit adni fogok.

– Hogy hangzik az, hogy egy újszülött borjút fogok pátyolgatni?

Csak elképzelni tudom Aurora arckifejezését.

– Csöppet sem csábítóan.

– Biztos nem akarsz hazajönni látogatóba? Kisegíthetnél kicsit a farmon.

Erre elhallgat, és már tudom, mi következik.

– Tudod jól, hogy ez nem jó ötlet.

A nővéremről sok mindent el lehet mondani – szép, szórakoztató, okos, remek szakács –, de egyáltalán nem bátor. Ha Rowan Whitlock engem alázott volna meg úgy, mint őt, én tökön rúgtam volna cserébe. Nem csak az lett volna, hogy kisírom magam a családom meg a barátaim vállán. Egy nagy fenéket! Whitlock lett volna az, aki sírva fakad!

Nem számított, mennyit biztattam és hány alkalommal biztosítottam testvéri szolidaritásomról, Aurora jobbnak látta elhagyni a várost.

Úgyhogy eladta nekem a földjét, és elment innen egy jobb élet reményében.

Én pedig eladósodtam.

– De most boldog vagy, Aurora. Nagyszerű állásod van, fantasztikus barátod, és mégsem bírnál ki egypár napot idehaza?

– Nem, nem bírnék ki. Te ezt nem érted, Char. Én láttam őt azzal a lánnyal. Ott voltam, és nemcsak a szívemet törte össze: a lelkemet is darabokra szaggatta.

Szeretem a nővéremet, tényleg. De te jó ég, hogy mekkora drámakirálynő!

– Whitlock nem tört össze téged! Nézz csak magadra! Annyira utálom azt a szemétládát, és azt is, hogy hagyod, hogy ekkora hatalma legyen fölötted!

– Azt kívánom, bárcsak olyan lehetnék, mint te, de nem vagyok. Az egésznek az apakomplexusom az oka – közli nevetve, mire én is elnevetem magam.

– Olyanom nekem is van.

A nővérem úgy csinál, mintha ő lenne az egyetlen, aki elvesztette a szüleit. Én is ugyanazt éltem át, mint ő, amikor apánk meghalt. Én is éreztem az elárvulás fájdalmát, de ettől még nem fogom minden rossz döntésemet erre fogni.

– De nem akkora, mint nekem. – Ebben igaza van. – Persze lehet, hogy nálad is súlyos a dolog, csak másképpen. Mikor is randiztál utoljára?

Már idejét sem tudom.

– Akar a fene randizgatni! Dolgoznom kell.

És meg kell mentenem a farmot.

– Nagyi azt szeretné, hogy boldog légy, nem pedig azt, hogy halálra dolgozd magad, és magányosan öregedj meg.

Már épp szólásra nyitnám a számat, hogy elmondjam neki: nagyi azt is szeretné, hogy megmentsem a farmot. Esküszöm, már ott van a nyelvem hegyén, de ekkor Aurora valamire felkapja a fejét, aztán felvisít.

– Mennem kell, itt van Ryan!

Hát persze.

– Jó szórakozást! Szeretlek!

– Én is szeretlek. Látogass meg a hétvégén! Tudom, hogy elfoglalt vagy, de nyugodtan kivehetsz egy-két napot. Szerintem beleszeretnél New Yorkba, Char. Ez a hely… egy teljesen egyedülálló világ, és összehasonlíthatatlanul jobb, mint a marhalegelők.

Ugyanazt felelem erre, mint minden egyes alkalommal, amikor győzködni kezd.

– Még gondolkodom rajta.

– Persze, persze. Szeretlek!

És azzal a nővérem nekiindul, hogy élje tovább a maga életét, én pedig megpróbálom kiötleni, hogyan menthetném meg a saját életemet.

– Miért nem jössz velünk, Charlotte? – kérdi a legjobb barátnőm, Faye, miközben a ruhásszekrényemben kotorászik egy felsőt keresve.

– Most nincs kedvem.

Ami hazugság. Inkább arról van szó, hogy nem engedhetem meg magamnak a dolgot.

– Dehát imádod a kunyhót a hegyen!

– Igen, de lefoglal a farm, és nem lenne túl jó ötlet most lelépnem – próbálkozom, mert ez részben igaz. Ma reggel szélnek kellett eresztenem az egyik utolsó munkásomat. Nem engedhetem meg magamnak a fizetését. Egy embert meg tudtam tartani, mert beleegyezett abba, hogy elvégez bármilyen munkát, amíg ingyen ellakhat a hátsó épületben. Úgyhogy, noha elvesztettem a lakbérből származó bevételemet, amiből eddig a jelzálogomat fizettem, bőven kárpótol ezért, hogy maradt egy olyan munkásom, akinek a jelenléte kifizetődő.

Ez azt jelenti, hogy ki tudom fizetni az e havi villanyszámlát, a következő miatt meg ráérek később fájdítani a fejem.

– Ugyan már! Tudjuk, hogy a fiúk elboldogulnak a farmmal. Gyerünk, Charlotte! Az elmúlt két évben nem jöttél velünk, aztán meg minden egyes alkalommal panaszkodsz, miután hazaértünk, hogy mennyire szívesen velünk tartottál volna. Kijár neked egy kis szórakozás!

Faye nem igazán érti meg, milyen az, amikor az ember dolgozik, és kötelezettségei vannak. Úgy nőtt fel, hogy kilógott az ezüstkanál abból a tökéletes szájából – még ha nem is viselkedik úgy. Az apja keresett plasztikai sebész, aki hihetetlen zsozsókat akaszt le. Faye meg azt csinál, amit akar, és senki nem szól érte egy szót sem. De ugyanakkor ő az egyik legkedvesebb és legönzetlenebb ember, akit ismerek. Olyasvalaki, aki folyamatosan támogatja a pénzszűkében lévő karitatív szervezeteket meg alapítványokat.

Egy jó tündérre emlékeztet, aki boldogságot hint el mindenfelé, amerre jár.

– A szórakozás és egy farm elvezetése nem igazán fér meg egymás mellett. Mióta megszereztük a biogazdálkodásról szóló tanúsítványt, egy szekérderéknyi munka szakadt rám. Tényleg szekérderéknyi – idézem Faye emlékezetébe.

Előhuzigál a szekrényből egy felsőt.

– Ahá! Tudtam, hogy itt hagytam.

Mikor meglátom a ruhadarabot, hihetetlen zavar lesz úrrá rajtam.

– Mikor is, nyolcadikban?

– Tizedikben, de még mindig cuki. Majd azt mondjuk rá, hogy vintage. – Faye leül mellém az ágyra, aztán hátraveti magát, és mind a ketten a plafont nézzük. – Emlékszel még, amikor ugyanezt csináltuk kölyökként? Amikor a plafonra ragasztott csillagokat bámulva kívántunk valamit?

– Te mindig pasit kívántál magadnak – fordítom felé a fejem.

– Te meg mindig lovat kértél. Azon gondolkodom, nem ez lehetett-e az első jele a problémáidnak.

– Persze, mert az, hogy lovat akartam pasi helyett, biztosan zűrt jelez – jegyzem meg nevetve.

– Aggódom érted – sóhajt fel Faye.

– Rendben vagyok.

– Tényleg? Az utóbbi pár hónapban mintha nem lennél önmagad. Ugye tudod, hogy velem bármikor beszélhetsz?

Tudom, hogy ő így gondolja, de én nem. Faye azon nyomban a segítségemre sietne, és kérdés nélkül gatyába rázna mindent. Rendezné a számláimat, én pedig örökre az adósa maradnék. Ezt pedig nem tehetem meg. A barátságunk évei alatt olyan sok embert láttam már, ahogy kihasználja őt a pénzéért meg a kapcsolataiért. Az apja keze alatt igazi szupersztár celebek fordulnak meg. Faye pedig az apja pénzének köszönhetően lenyűgöző életet él, és ennek mindenki részese akar lenni, pusztán azért, hogy vele partizhasson. Én soha nem fogok okot szolgáltatni arra, hogy ez benne felmerülhessen velem kapcsolatban.

Úgyhogy csak egy részét mondom el az igazságnak.

– Hiányoznak a nagyszüleim, és hiányzik a nővérem. Hiányzik, hogy mennyivel könnyebb volt az élet, amikor még mind itt voltak mellettem.

Faye puszit nyom az orrom hegyére, aztán meg is pöcköli.

– Én még mindig itt vagyok neked.

– Ez igaz.

– De értem, amit mondasz. Viszont Aurora nincs messze. Ő meg tudna látogatni, nem igaz?

– Meg tudna, de Rowan miatt nem fog – ülök fel morogva.

– De az már vagy két éve történt! Mit érdekli még mindig? – teszi fel Faye a milliódolláros kérdést.

– Fogalmam sincs, a pasas még csak nem is annyira vonzó.

A barátnőm elneveti magát.

– Ez pedig egy ordas nagy hazugság. Rowan hihetetlenül szexi. Ezzel mindannyian tisztában vagyunk, csakhogy az a fickó egy nőcsábász. Randizni senki nem akarna vele, ellenben az ágyába mind bemásznánk.

– Ez undorító! – forgatom a szemem.

– Mondd, hogy te nem így gondolod!

– Én aztán nem! – vágom rá azonnal.

– Ó, ugyan már! Ezt nem veszem be. Ha Rowan Whitlock nem a nővéred exe lenne, és nem gondolnád róla, hogy egy hatalmas seggfej, te nem akarnál dugni vele?

Nagyon nem tetszik az irány, amit ez a beszélgetés vett.

– Persze, ha egy teljesen másfajta pasi lenne abban a testben, akkor talán igen.

Faye álmodozva sóhajt fel.

– Én nem rugdosnám le magamról, az egyszer szent.

Most komolyan, az összes barátomnak segítségre van szüksége. Oldalba bökdösöm, és felkelek az ágyról.

– Köszi a meghívást és a pihenőt, de vissza kell mennem dolgozni.

Meg kell etetnem az állatokat, és van két vemhes tehenem, amikre megint rá kell néznem. Nem is beszélve arról, hogy meg kell próbálnom befoltozni a pajta tetejét, mielőtt a hétvégén havazni kezd. Isten a tudója: még beroskad az egész, ha nem találok ki addig valamit.

Faye feláll, és megragadja a szekrényből kiráncigált felsőt.

– Komolyan gondoltam azt a hegyi kiruccanást. Kábé hatan leszünk. Joey elhívta a barátait is, és jól fogunk szórakozni. Lehet, hogy még be is pasizol a végén. Ki tudja? Szeretném, ha velünk jönnél.

– Tényleg nem lehet, Faye.

– Még ne mondj nemet! Addig van másfél hónap, és ki tudja, lehet, hogy addigra úgy állnak majd a dolgok a teheneiddel meg mindennel, hogy elszabadulhatsz egyetlen hétvégére. Ismétlem, egyetlen hétvégére. Nem egy hétre. Nem tíz napra. Csak három egész napra, amit pihenéssel, ivással és nevetéssel tölthetsz. Biztos vagyok benne, hogy a fiúk, szokásukhoz híven, túrázni mennek majd, és mindketten tudjuk, hogy azt te is szereted. Egy helyzet, amivel mindenki nyer!

Faye egyszerűen lerázhatatlan. Muszáj lesz engednem egy kicsit.

– Elgondolkodom rajta.

– Az már majdnem igen! – ugrál csillogó szemmel.

– Az majdnem nem.

– Olyan pesszimista vagy! Hagyd az állandó homlokráncolást, és mosolyogj egy kicsit, a fiúk azt szeretik.

– A fiúk a legkisebb gondom – mondom, miközben egymásba karolva kilépünk a szobámból. – Menj, csináld csak, amit egész nap csinálni szoktál! Én meg ellátom az állatokat.

– Néha nem is értem, hogy lehetünk mi barátnők – feleli Faye az orrát ráncolva. – Te ízig-vérig… vidéki lány vagy, én meg… nem.

Ez igaz.

– Így volt megírva.

– Szerintem is. Hát jó, az elkövetkező napokban megállás nélkül fogom rágni a füled, és komolyan gondolom, hogy ásd elő azokat a bakancsokat, vagy bármi kelljen a túrához, mert akármit is mondasz, jönni fogsz! Szeretlek, szia!

– Én is szeretlek! Szia!

Faye a fejét csóválva indul meg kifelé az autójához. A nagyon új és elképesztően masszív hobbiterepjárójához, ami már-már egy tankra emlékeztet, noha a vezetési stílusából kiindulva inkább a többieknek lenne szükségük páncélozott járműre. Az ablakból kihajolva felém int, majd sebességbe rakja a kocsit, és megindul a házam felé – a rossz irányba –, aztán beletapos a fékbe, és elmosolyodik.

Te jó ég!

– Az R a hátramenet, Faye! – kiáltom ki neki az ajtón.

– Bocsi! – engedi le az ablakot. – Még szerencse, hogy sikerült megfogni.

– Igen, az, különben nem maradt volna fedél a fejem felett!

Ami továbbra is valós veszély, hacsak nem találok ki valamit a számláim rendezésére.