Gergely Ágnes

Mozdonygyári
éjszakák

— részlet —

KALLIGRAM

© Gergely Ágnes, 2021
ISBN 978 963 468 270 7

Dr. Németh Attila sebész főorvosnak, Tóthné Miklós Gabriella főnővérnek és a sebészeti nővéreknek, mondhatatlan köszönettel

Gergely Ágnes

Erkölcs nyolcvan felett

Felhívtak egy európai légitársaságtól, hogy ellenőrizzem a Budapest–Bécs–Bangkok–Tokió-i repülőjáratot, alkalmas-e nyolcvan feletti utasok szállítására.

Elvállaltam. Bécset, Tokiót ismerem, Bangkok nagyon érdekel, sokat hallottam a thaiföldi erkölcsről. Erkölcs nyolcvan felett, kevés izgalmasabb téma van ennél.

Az utazás, mondták, huszonnégy órát vesz igénybe. Ugyanannyit vesz igénybe az álom. Már, ha valaki elalszik. Igyekszem éber maradni, és odafigyelni mindenre.

A szemben lévő ülésen egy ötven körüli férfi terpeszkedik, valamilyen Elemér vagy Aladár, de angolul beszél. Táskámat a hónom alá szorítom, a férfi rosszkedvű: – I’m not a gangster, I’m a medical doctor – mondja. Orvos vagyok, nem zsebtolvaj. Bangkoknál kiszáll. Egyedül maradok a gépen.

Az éjszakai Bangkok. A repülőtér. Hatalmas, elegáns kivilágítás, akár Tokió belvárosában. Illatok, mindenekelőtt halszag, és annak a barna mártásnak a szaga, ami a japán kikötőkre rátelepszik, még a parti luxusszállodákra is. Ettél nyers halat? Élő halat? Kibírtad? Egy fényreklám óriási tátott szájat formáz. Hölgyeim és Uraim, mostanáig vállaltuk a felelősséget az Önök életéért, de mostantól vigyázzanak magukra! Embernagyságú vízipipa a levegőben, piros, kék, sárga hamu özönlik. Ma nagyon szomorú a rája, nincs neki nargilé pipája, írtam kezdő nonszensz-költő koromban. Mindjárt elnyelnek a fények, a mélyből kiemelkedik az amerikai zászló, sípolnak, vissza kell szállnom a repülőre.

Tokió szép és barátságos, most sokkal szebb és barátságosabb, mint ötvenöt évvel ezelőtt, amikor azzal a boldogtalan nővel kellett megosztanom a kabinomat, aki elutasította a kapitalizmus csődjét, már a halszagot kihányta.

Meddig kell alkalmazkodnunk idegen közegben? Vagy szokatlan közegben? Nekem a legidegenebb környezet Budapest volt, az 1944-45-ös tél, a budapesti gettó, vagy inkább a pesti gettó, Buda nem ereszkedett le arra a szintre sohasem. Azt mondják, aki nem beszél róla, elfojtja, magába fojtja. Ez nem így van. Egyszerűen nem lehet elmondani, mert nem hagyja magát. Tudod te, mi az, fázni? Ágy nincs, padlón alszunk, december van, egy szál pléddel, anyámmal jobbra-balra húzgáljuk a plédet, párna sincs, lepedő sincs. Azok az éjszakák! A végtelenség! A hajnalok! Bármikor bezörgethet egy pattanásos suhanc, vállán puskával, mindegy neki, lő vagy nem lő, az emberek bogarak. Ez az, így tudják végrehajtani, amit kell, beléjük van idegződve, hogy körülöttük mindenki bogár. Mondd meg nekem, mit lehet ezen elmondani? A suhanc szól hozzád, vagy a puskája? Ő sorakoztat vagy a puska agya, amellyel ütni lehet? Tudod, mi az, fázni? Fázni a padlón, fázni a sorban, fázni a hóban, amelyben mosakszol, mert víz nincs, és wc-re is ott mész, a hóban, és nincs szemérem, mindenki ott ürítkezik, ahol tud, és jön a járvány, és jönnek a tetvek. Mondjam tovább? Csakugyan azt hiszed, el lehet mondani?

Felhívtak egy európai légitársaságtól, hogy ellenőrizzem a Budapest–Bécs–Bangkok–Tokió-i repülőjáratot, alkalmas-e nyolcvan feletti utasok szállítására.

Nem, nem alkalmas. Kérdezd meg az orvost, Aladárt vagy Elemért. Mit tudsz róla? Gengszter vagy sztársebész? Él-e még valaki azok közül, akik ott velem fáztak? Fázott-e még valaki annyira, mint én? És ha nem? Különb vagyok náluk? Bogár vagyok?

Mit mond a thaiföldi erkölcs? Van-e erkölcs nyolcvan felett?

Ki vállalja a felelősséget az utasok életéért?

Londoni közjáték

Mészáros Sándornak

Lengyel Balázs, a kitűnő irodalomtörténész mondta, hogy Magyarországon a „hatvanas évek” tulajdonképpen „ötvenes évek”.

Értem, amit mondott. Rettegni már nem kell, a börtönajtók kinyíltak, a fiókokból előkerültek az odarejtett kéziratok, talán Illyés Gyula Egy mondat a zsarnokságról című hatalmas költeményének kivételével. A vám átengedte a határon a nyugati könyveket, lexikonokat, bár Fehér Klára és Nemes László könyvcsomagjából egy szakértő kéz kiemelte George Orwell Animal Farm (Állatfarm) című művét, amelyet az írók mezőgazdasági szakkönyvként akartak volna az országba behozni.

Az „éberség” jelszó még nem ment ki a divatból. Nemcsak az általános- és középiskolák igazgatóit választották ki a politikai megbízhatóságuk alapján, de a könyvkiadók vezetőit, a lapok és folyóiratok főszerkesztőit is. A Kortárs című irodalmi folyóirat élén egy ideig Király István professzor állt, hozzá vittem be én is a verseimet; joviális, barátságos embernek látszott. Belelapozott a verseimbe, majd megkérdezte: – Ön rokona Fenákel Juditnak? – Igen – mondtam. – Az unokatestvérem. – Király a kéziratra nézett. – Mégsem lesz magából soha költő. – Ebbe a „mégsem”-be belerokkantam.

Az Élet és Irodalomtól is többször visszaküldte a verseimet Mezei András. Később az Új Írásnál próbálkoztam, 1976-ban, vagy 77-ben. A New York-palota liftjében összetalálkoztam Juhász Ferenc költő-főszerkesztővel. – Megkaptam a versét – mondta. – Az Egy szállásmester feljegyzéseit. Azt hiszi, nem tudom, kire vonatkozik, amit a tömeg kiabál, hogy Él-jen Jenő, a-rongy-szedő? – Igazán? – mondtam, elkeseredve és dühösen, úgysincs vesztenivalóm. – És azt hiszi, én nem tudom, a halott Latinovits Zoltánt ki siratja megszállottan? Míg körülötte itt az egész kicsi ország, barbár-megszállottan? Azt hiszi, senki sem tudja a megszállott kétféle jelentését? – Juhásznak megrebbent a szempillája. Aztán csendesen így szólt: – Leközlöm a versét.

Mi játszódott le benne, ma sem tudom.

1978-ban kaptam az első kritikát, amelyből megbecsülést véltem kihallani. Tizenöt évet kellett rá várnom.

Akkortájt az akadémia mátraházi üdülőjében teleltem, az ebédlőben asztalomnál egy rokonszenves házaspár ült, az „l”-hangokat kicsit furcsán ejtették, hátrahúzott nyelvvel, mint az angolok és az oroszok. Egyik ebéd után odahívott az üdülő gondnoka, és a fülembe súgta: – Ne csodálkozzon, hogy nem megy oda az asztalukhoz senki. Az ön asztaltársa a Rákosi Mátyás unokaöccse. – Azt hiszem – válaszoltam –, senki nem tehet a nagybátyjáról.

Szilveszter éjjel az ebédlőben éjfélkor kialudtak a lámpák, összecsattantak a pezsgőspoharak. Valaki megállt az asztalunknál, kezében pohár, s a felgyulladó villanyfényben így szólt: – Mondja, nem sértettem meg én valamikor magát valamivel? – Király István professzor volt. – Azt mondta, hogy nem lesz belőlem soha költő – feleltem. – Király előrenyújtotta a poharát. – Igyunk az én tévedésemre – mondta. Koccintottunk.

Többé nem láttam, de megvettem a 2017-ben kiadott naplóját, s feltárult előttem egy csődbe ment korszak, és egy csődbe ment lélek. A könyv alcíme: 1956–1989. Király valódi hívő volt, nem egyszerű karriervadász. Nagy erejű mondatai között ilyenek vannak: „szorongásaidat sose hagyd megfejtetlenül”. Hiúságának lenyomata is ott van a szövegben: mások megkapták az akadémiai tagságot, ő nem. Aczél György, a kultúra császára, előbb ad kezet a rivális Pándi Pálnak, csak utána nyújtja Királynak a kezét: „Holott… az első kézfogás engem illetett volna inkább.”

1972 novemberében Király elutazott Londonba. Angol filmeket, színdarabokat néz meg, professzorokkal tárgyal. Bejár a British Museum könyvtárába jegyzetelni. Olyan tudósokkal találkozik, akikkel itthon még nem lehet. Például Cs. Szabó Lászlóval, a nagy irodalom- és művészettörténésszel. Megismerkedik Richard Ellmann professzorral, a híres Yeats-kutatóval, akinek előadásait a hallgatók megtapsolják. Megnézi T. S. Eliot Murder in the Cathedral (Gyilkosság a székesegyházban) című darabját, naplójában ezt jegyzi fel róla: „Mélyen gondolkodó alkotó. És a láthatót elhagyva, a felszín alá megy, túllép a jelen világon, egyre messzebbre néz, és amit lát, az már egy másik világ.”

Ez eléggé távol esik attól a szovjet értékeléstől, hogy ha „…a hiénák és a sakálok írni tudnának, ilyen verset írnának”. Mire Ottlik Géza állítólag megjegyezte: „Igen, ha írni tudnának”. A velencei kalmárt Király szerint „Az elszigeteltség tragédiájaként játsszák, a fanatikus gyűlölet ellen”. Király István idegenvezetője Moya Felix; másfél évvel korábban, 1971-ben az enyém is ő volt Londonban. Szép, elegáns, szenvedélyes beszédű hölgy, nekem a cambridge-i King’s College gótikus mennyezete alatt azt mondta: – Now I’m going to show you something that will take your breath away! (Most pedig mutatok valamit, amitől eláll a lélegzeted!) És én ott bőgök a mennyezet alatt, a hatalmas legyezőktől földhöz verve. Moya Felix megértőn figyel. Édesapja ír, édesanyja orosz, vagy fordítva – Moya ért bennünket.

Két hétig volt Király István Londonban. Ez alatt az idő alatt nem jutott eszébe, hogy Budapesten elmaradt az akadémiai tagsága. Inkább arra gondolt, hogy el kell sajátítanunk az angoloktól a „visszahúzódó magatartást”.

Közismert történet az angol kertészé, akit megkérdenek, miért ilyen dús, rugalmas, gyönyörű az angol gyep. A kertész elmagyarázza, majd hozzáteszi: – „És ezt így kell csinálni vagy kétszáz évig”.

Vajon a visszahúzódó, szerény magatartásra elég lenne kétszáz év?

Cookiewise

Az idén nyáron az ablak elé szúnyoghálót szereltettem. Azon át nézem az évszakok változását. Így sokkal érzékenyebbek, porózusabbak.

– And so it crumbles, cookiewise – mondja egy vígjátékfilmben Jack Lemmon. Elmorzsállik, mint a teasütemény. Mint a vágy, mint az emlék, mint az idegen nyelvek.

Nehezen tanultam idegen nyelveket. A latin volt a kivétel, mert a latin nyelv halott. Konstruálok egy mondatot, Cicero nem felel. Civis Romanus sum. Dehogyis halott nyelv!

Élő nyelveken az emberek visszabeszélnek. – What is the time? – mondtam remegve egy amerikai katonának alsós gimnazista koromban. Hány óra. Biztos voltam benne, hogy nem érti; érteni csak magyarul lehet. A katona az órájára nézett. – Half past eight. – Fél kilenc. Lángvörösen rohantam ki a szobából.

Aztán sorra jöttek a mondatok. Edgar Allan Poe verse: And the moon never beams without bringing me dreams… Mert ha kel a hold, nekem álmokat hord… Egy dal, skót tájszólásban: By yon bonnie banks and by yon bonnie braes… A partjaidon és a dombjaidon… Szerelmi vallomás egy filmben: Did I tell you today that I love you? Mondtam ma már, hogy szeretlek?

Azok az átizzadt pulóverek az egyetemen! Azok a megszégyenülések! Nem értem az angol irodalom professzorát, motyog. Sporttolmács vagyok a Főiskolai Világbajnokságon, a kosárlabdacsapat kapitánya férfias célzásokat tesz, hebegek valamit. – Are you a virgin? – kérdezi, nem ismerem a szót. Jézus anyja volt virgin, mondja, és végignéz. Hazakullogok.

Első rádióriportjaim félreértések. Angol nyelven dolgozom. Az atomcsendegyezményt így fordítom le: Atomic Silence Agreement. Kiröhögnek. Test Ban Treaty. Semmi nem úgy van. A „restaurálás” szót egy angol kolléga riportomban catering trade-re, vendéglátóiparra javítja, megtéveszti a restaurant.

Angol, német, osztrák, olasz, spanyol, görög, török, arab adás van a főosztályon. Értekezleti nyelvünk a francia. Szívósan figyelem a többiek beszédfordulatait, hanglejtését. Egy délelőtt levelet írok a főnöknőmnek; anyanyelve francia. A levélben ez áll: Je suis allée au médecin. Orvoshoz mentem. Visszajövet hangosan, mások előtt így szól: – On porte la vache au taureau, mais tu vas chez le médecin. – A tehenet viszik au prepozícióval a bikához, de te chez prepozícióval mégy az orvoshoz.

Örülök, hogy rám szólt.

Aztán kiküldenek Japánba, angol tolmácsnak, s rájövök, hogy tankönyvszagúak a mondataim. A leárazásról azt hiszem, debasement. Ott tanulom meg, hogy sale. De hát zárva vannak a határok, nem utazhat senki! A Szovjetunión át megyünk Tokióba. Moszkvában szállodai szobánk ajtaján kopog a londiner. Szobatársnőm, a hathetes angol nyelvtanfolyamot végzett delegációvezető azt mondja: – Majd én! – És kiszól a boynak: – Agyin minútosz!

Alázat kell a nyelvtanuláshoz. Beletörődés, abba, hogy nem vagy teljesen felnőtt, sem teljesen intelligens, nincsenek szóárnyalataid, nincs pontos szinonimakészleted. Aki lelkében folyton delegációvezető, az mindig azt fogja mondani, hogy agyin minútosz.

Gyönyörködni fontosabb, mint társalogni. Angolul a sirály seagull, németül die Möwe. Finnül a bagoly pöllö. A Hattyúk tava oroszul Lebegyínoje ozero. Csupa szárnysuhogás.

1986 tavaszán kiraboltak a Sassnitz–Kelet-Berlin-i vonaton. A Keletiben anyám lehúzta a karikagyűrűjét meg a kövesgyűrűjét az ujjáról, és nekem adta őket. – Nem fog neked fájni…? – Be sem fejeztem a kérdést, megcsapott az indulata. – De hát a gyerekem vagy!

Ezt az élesre vágott párbeszédet egyre mélyebben érzem a bőröm alatt, morphinos fecskendőt:

– Nem fog neked fájni…?

– De hát a gyerekem vagy!

Minden elmorzsállik. Érteni csak magyarul lehet.

Tartalom

Erkölcs nyolcvan felett

A fogolylista

A november 3-i beszéd

Hazafelé a hóban

Benjámin nagybátyám

O Laura bella, dolce

Mozdonygyári éjszakák

Sötét vízesés

Montefiore szélmalma

Londoni közjáték

Egy ritka ember

Mendelssohn zuhanása

Ketten a Jerevánban

Por és whisky

A férfiak nősen születnek

Cookiewise

A pizzeria mélyén

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Mészáros Sándor
Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 270 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence