Laura Pavlov

HONEY MOUNTAIN

EVER Mine
ÖRÖKKÉ az enyém

Kossuth Kiadó

Tartalom

egy

kettő

három

négy

öt

hat

hét

nyolc

kilenc

tíz

tizenegy

tizenkettő

tizenhárom

tizennégy

tizenöt

tizenhat

tizenhét

tizennyolc

tizenkilenc

húsz

huszonegy

huszonkettő

huszonhárom

huszonnégy

huszonöt

huszonhat

huszonhét

huszonnyolc

huszonkilenc

harminc

epilógus

köszönetnyilvánítások

Impresszum

Jennifer DeJong,

meg sem tudom köszönni minden támogatásodat onnan kezdve, hogy az első olvasóm voltál, a leggyönyörűbb könyvismertetők írásáig és az idővonal végigbeszéléséig. De ami a legfontosabb, köszönöm, hogy olyan csodálatos barátom voltál. Annyira hálás vagyok érte! Persze, Hawk teljesen a tiéd (nyugi, nem feledkeztünk el rólad, Gray!), úgyhogy azt gondoltam, ez lesz a tökéletes könyv, amely elmondhatja neked, mennyire szeretlek és becsüllek!

xoxo

A könyv fikció. A nevek, a karakterek, a helyek, a márkák, a média- és egyéb események vagy a szerző képzeletének szülöttei, vagy fiktív módon használatosak. Minden konkrét, élő vagy holt személyhez, eseményhez vagy helyhez való hasonlatosság csakis a véletlen műve.

Laura Pavlov

egy

. . .

Everly

VETETTEM egy utolsó pillantást a házra, harmadszor is összehajtottam az odavetett takarót a kanapén, és elfújtam a gyertyát a pulton, mert nem akartam, hogy úgy nézzen ki, mintha túlságosan igyekeznék. Aztán újra meggyújtottam, mert jó illatnak kellett lennie itt bent. Végül is profi vagyok.

A mesés ház, amit a San Francisco Lions bérelt számomra, amíg a sztárjátékosukkal, Hawk Maddennel dolgozom, egészen lenyűgöző volt. Egy három hálószobás farmház a városban, ahol felnőttem, Mézhegyen. Ami azt illeti, ez az a város, ahol Hawk és én is felnőttünk.

Ahol szerelembe estünk.

Ahol elvesztettük egymással a szüzességünket.

Ahol szakítottunk.

Elkalandoztam a tárgytól.

A házhoz egy különálló vendégház is tartozott a birtokon, ahol jelenleg a húgom, Dylan lakott. A bébi-húgom, Ashlan jött és ment ezen a nyáron, mert ösztöndíjas volt a főiskolán, de amikor itt volt, vagy nálam lakott, vagy az apánk házában, ami nem esett messze innen.

Úgy tűnt, a Lions kész nagy pénzeket költeni rám, mivel átmeneti munkát kínáltak számomra a következő pár hónapra, ami a sportszezonon kívül esik, sőt fél évnyi lakbért is kifizettek nekem előre.

Csa-csing – vagyis csendült a pénztárgép.

Olyan ajánlat volt, amit nem utasíthattam el. Pedig igazán el akartam, mert újra találkozni Hawkkal ennyi év után… nem tűnt olyasminek, amire készen álltam.

Nemrég végeztem ösztöndíjjal sportpszichológusként egy profi kosárlabda-csapatnál messze, keleten, és ideje volt munkát találnom. Tekintve, hogy nem akadt más ajánlatom, plusz egy szekérderéknyi pénz meg egy ingyen ház járt vele, nos, ezt lehetetlenség volt visszautasítani. Még akkor sem, ha csak ideiglenes munka.

És még akkor sem, ha Hawk Maddennel kell dolgoznom.

Hayes edző, a Lions vezető edzője állítólag fontolgatta az ötletet, hogy teljes időben alkalmazzanak, de ez attól függ majd, hogyan boldogulok Maddennel. A sportpszichológia volt a szenvedélyem, mert mindig lelkes sportrajongó voltam, és a sportolók mentális állapota a kezdet kezdetétől foglalkoztatott. De egyelőre nem minden sportágban volt világos, hogy a sportolók mentális állapota mennyire fontos a teljesítményük szempontjából.

Hawkot közvetlenül azután szerződtették a NHL-be (vagyis az észak-amerikai profi jégkorongligához), hogy elvégeztük a gimnáziumot. Majdnem kilenc éve, hogy a Lions kiszúrta őt magának, és azóta kétszer is megnyerték a Stanley Kupát. De bizonyos sérülések, valamint a Hayes edző szerinti átmeneti kiégés miatt szerették volna, hogy segítsek Hawknak visszatérni a játékhoz. Ám ahhoz, hogy ez működjön, ugyanilyen fontos volt, hogy én is képes legyek józanul gondolkodni. Kihívás lesz számomra Hawk mellett profiként viselkedni – de biztos voltam abban, hogy ezt meg tudom oldani.

Megszólalt az ajtócsengő, a helyére simítottam a hajamat, és egy utolsó pillantást vetettem a nappaliban levő tükörbe az ajtó felé menet. Említettem már, hogy a ház bútorzata egyenesen egy tévés lakásfelújító műsorból származott?

Mély lélegzet.

Sok éve már, hogy utoljára személyesen találkoztam Hawkkal. De mivel a srác szerepelt az összes létező sportmagazinban, számtalan interjút láttam vele a tévében ebben az időszakban. Követtük egymást a közösségi médiában, habár sosem kommenteltünk egymás posztjai alá. Ő már nagy névnek számított a sportvilágban, és egy sor híres modellel és színésznővel hozták kapcsolatba; le is tiltottam, mert más nőkkel együtt látni őt még ennyi év után is fájt.

Most a személyi edzője, Wes társaságában jött, hogy vele is találkozzak, és kidolgozhassunk egy olyan menetrendet a közös munkához, ami mindenkinek megfelel. Nem tudhattam, mennyi időre lesz szükség, mivel Hayes edző nem sok mindent osztott meg velem a terveiből.

Az ajtók üvegből voltak, ami lehetővé tette, hogy természetes fény árassza el a helyiséget, de ami még fontosabb, azt is, hogy egy pillantást vessek Hawkra, mielőtt kinyitom az ajtót.

Elakadt a lélegzetem, ahogy megláttam. Zöld szeme az enyémet fürkészte az üvegen át, és én próbáltam lenyugtatni a légzésemet. Aztán ajtót nyitottam.

– Ever – duruzsolta. A pasasnak a kisujjában is több báj volt, mint bármelyik másik férfiban. Már fiúként is… mindig megvolt benne az az extra, amivel bárkiről levarázsolta a bugyit, aki a közelébe került.

És az általában én voltam.

Mindig Evernek hívott, és évekig hozzátette: az enyém.

Mivel a nevemben szerepel az „örökké”, ez annyit jelentett: örökké az enyém.

– Helló. Jó újra látni téged. – Megköszörültem a torkomat, mert a hangom nyersen és rekedtesen hangzott, és végigmértem az idősebb fickót, aki mosolyogva állt mellette.

– Azt hiszem, azért fogadtak fel téged, hogy gatyába rázz, mi? Úgy gondolod, képes leszel a feladatra? – kérdezte Hawk, miközben megpuszilta az arcomat, és nekem össze kellett szorítanom a combomat az érintésére.

Hát ez meg mi a kurva élet akar lenni?

A férfiak általában nem voltak rám ilyen hatással. Legalábbis tizenéves korom óta nem, és úgy nem, mint ő. Nos, akkor még inkább csak fiú volt, most meg már határozottan egy férfi.

Egy érett férfi.

Magabiztos, szexi, izmos fickó, akinek menta-, bergamott- és nyírfaillata van.

Érzékeny vagyok az illatokra, mindig is az voltam. És a denevérérzékeim most kiakadtak, mert édes jó Istenem, eszméletlen jó illata volt.

Mint a szexnek és az önérzetnek és a sikernek.

Öhm… helló… neked itt profinak kellene lenned.

Egek. Az eltelt pár évet profi sportolók társaságában töltöttem el, és mindig képes voltam megőrizni az önuralmamat. Mi a bánat van ebben az emberben, amitől azonnal elvesztettem az összes realitásérzékemet?

A Hawk mögött álló férfi megköszörülte a torkát, aztán mellé lépett.

– Helló, Everly. Azt hiszem, együtt fogunk dolgozni. Én Hawk edzője vagyok, Wes Scout – mondta, és a kezét nyújtotta.

Kezet fogtunk, és ő körülnézett a házban.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondtam.

– Basszus. A hölgy sokkal szebb helyet kapott, mint én, hogy a McMansiont, amit a te segged alá toltak, már ne is említsük – jelentette ki Wes, és Hawk elnevette magát.

– Azt hiszem, szerintük a fejemnek több kezelésre van szüksége, mint a testemnek – felelte, és a tekintete egy pillanatra sem hagyta el az enyémet. – Oké, azt akartam, hogy ti ketten találkozzatok, átbeszéljétek az időbeosztásunkat, aztán Wes mára végzett. Ma reggel már megvolt a rendes edzésünk, és máris túlórázik.

– Ó, oké. Nos, én a te rendelkezésedre állok, úgyhogy a ti időbeosztásotokhoz alkalmazkodom – vontam meg a vállam.

Arra gondoltam, hogy szemérmetlenül sok pénzt fizetnek nekem a következő két hónapban, úgyhogy erre kellett koncentrálnom. Amire neki szüksége van, arra elérhető leszek.

Nos, nem mindenre, amire neki szüksége van. Hacsak nincs rá mindkettőnknek szüksége.

Ó, szent egeeeeeek! Verd már ki a fejedből ezt a sok szart!

Bevezettem Hawkot és West a konyhába, és egy-egy pohár vizet tettem eléjük, mikor leültek az asztalhoz. Kidolgoztunk egy időbeosztást, ami lehetővé tette, hogy Wes naponta két edzést tartson Hawkkal, amelyekhez többnyire én is csatlakozni fogok mint megfigyelő. Ugyanakkor minden nap kettesben is dolgozunk majd Hawkkal. Ők hetente hét napon át tartottak edzéseket, mert hát a jelek szerint, ha valaki negyvenmillió dolláros szerződést ír alá öt évre szólóan, akkor minden áldott nap edz.

A pokolba, én is edzenék mindennap akár százezer dollárért is… csak mondom.

Hawk ugyan nem említette nekem a szerződését, de Hayes edző igen. Arra akarták rávenni őt, hogy náluk játsszon még egy évig, és erre az egy szezonra szédítő, tízmillió dolláros szerződést kínáltak neki. Az edző határozottan így akarta a tudtomra adni, mennyire számítanak a sztárjátékosukra. És úgy tűnik, ez egyben köztudomású tény is volt, habár én nem követtem figyelemmel az NHL-játékosok fizetését. Feltételeztem, hogy majd úgyis megtudom, ki mennyit keres a sportok világában, mert minél több a fizetésük, annál valószínűbb, hogy valahol engem is alkalmazni fognak.

Wes felállt. Úgy saccoltam, a negyvenes évei elején járhat, nagyon fitt volt, termetre sokkal kisebb Hawknál, és enyhén feszélyezetten viselkedett.

– Nos, rendben. Akkor én most elugrom a boltba, és aztán majd rátok telefonálok, hogy hogy mentek a dolgok.

– Köszi, pajtás. Holnap találkozunk – biccentett Hawk.

Felálltam, és kikísértem West az ajtóhoz, miközben Hawk ott maradt az asztalnál, és a vizét kortyolgatta.

– Örülök, hogy találkoztunk. Köszi, hogy eljött – mondtam Wesnek.

– Rengeteg dolgunk lesz, Everly, és ennek nagy része most a maga vállára nehezedik – mondta halkan, és mögém pillantott, hogy biztos legyen benne, Hawk nem hallja. – A srác egy buldog, de elveszített valamennyit a benne lévő tűzből, és az az érzésem, hogy ez jórészt az ebben a sportban előforduló mindenféle kavarásnak köszönhető, nem annak, ami a fejében van. De mindenki abban reménykedik, hogy maga majd feléleszti benne azt a tüzet.

Rábólintottam. Én azért voltam ott, hogy biztosítsam, Hawk majd a játékára összpontosít, és az önbizalma sértetlen marad. Hogy a legjobb képességei szerint fog versenyezni. Ha tényleg elveszítette a lelkesedését, a játék iránti szenvedélyét, vagy gondja van azokkal az emberekkel, akikkel együtt dolgozik, az egy egészen más történet.

– Beszélek vele ma, és elgurítjuk a lasztit – mondtam.

– Találkozunk holnap az edzésen – mondta Wes, felszegve az állát.

Becsuktam mögötte az ajtót, és visszamentem a konyhába. Hawk a telefonját bámulta, és éppen írt valamit.

Talán a barátnőjének.

Megköszörültem a torkomat, hogy észrevegye, visszajöttem.

– Helló – mondta, és a szája sarkában mosoly bujkált. amitől megdobbant a szívem.

– Helló – mondtam, és leültem vele szemben.

– Jó, hogy látlak, Ever. Hiányzott már a tekintet, ami mindig átlátott a baromságaimon, és az okos szád, ami előszeretettel kérte rajtam számon őket.

Hawk sötét haja vad, kócos lobonc volt a feje körül, zöld szemét sötét pillák árnyékolták, amiket mindig irigyeltem tőle. Éles vonalú állán épp csak annyi borosta nőtt, hogy állatira szexi legyen tőle. Magas volt, és arányos testű, épp a megfelelő mennyiségű izomzattal, és küzdenem kellett, hogy a jelenlétében visszanyerjem a lélegzetemet.

Mint mindig.

– Felteszem, nem kell túl sokat iparkodnod mostanság, mi?

– Nem, nem különösebben – vigyorgott, és el tudtam képzelni, hogy a lányok egyenesen a lába elé dobják a bugyijukat.

A ceruzámért és az iPademért nyúltam, amit az asztalon tartottam. De Hawk rátette a kezét az enyémre.

– Nem, Ever. Nem azért egyeztem bele a veled való munkába, hogy pszichoanalizálhass. Még ne készítsünk jegyzeteket. Évek óta nem láttuk egymást, és én kurvára szeretnék normálisan beszélgetni veled anélkül, hogy a mikroszkóp alatt kellene éreznem magamat. Ezért akartam Mézhegyre jönni. És veled dolgozni.

Bólintottam, kissé lehűtött a hangjában hallható él. Hawk mindig nagyon magabiztos és laza srác volt, de most feszültség is lapult amögött a gondtalan hozzáállás mögött, amit általában előszeretettel mutatott a külvilágnak.

– Rendben. Akkor mondd el nekem, miért egyeztél bele, hogy velem dolgozz. – Eltoltam az útból az iPademet.

– Mert megbízom benned. Még akkor is, ha annakidején összetörted a szívemet. – Nevetett. De volt valami más is ennek a nevetésnek a mélyén. Harag. Sebzettség. Talán csalódás is. – Tudom, hogy ki vagy.

Nagy levegőt vettem, és megráztam a fejemet.

– Aligha törtem össze a szívedet. És ha mégis, az biztos, hogy gyorsan felépültél belőle.

Nos, ez nem volt professzionális. De ha el akartam jutni ehhez az emberhez, akkor az egyenlőség talaján kell állnunk. Volt egy személyes közös történetünk. Nem tehettünk úgy, mintha nem lett volna. Úgyhogy ezen most túl kellett esnünk.

Egyik kezével megdörzsölte az arcát, aztán zöld szeme az enyémbe mélyedt.

– Nem mondhatnám. De túléltem. Ez az, amit csinálok. De mint jeleztem, tudom, hogy te ki vagy. Úgy véltem, hogy ha van ember, aki rendbe tud hozni engem, az te vagy.

– Miért gondolod? – kérdeztem, és elfojtottam a könnyeimet, amelyek kicsordulni készültek. Nem vártam, hogy ennyi érzés áraszt el csupán attól, hogy látom ezt az embert. De az, hogy ott ültem vele az asztalnál, minden régi érzésemet visszaidézte.

Hawk Madden volt életem első szerelme, és sajnálatos módon egyben az utolsó is. De ez megfelelt nekem így. A szerelem határozottan túlértékelt érzület.

Nagyszerű életem volt. Mesés karrierem, amiért keményen megdolgoztam. Családom: apám és négy húgom, akiket imádtama.

Bőven kivettem a részemet abból is, hogy jóvágású pasikkal járjak, bár sosem hagytam, hogy egy-egy ügy túl komollyá váljon. Nekem ez bevált.

– Azért – felelte Hawk –, mert te emlékszel rám még azelőttről, amikor mindez elkezdődött. Mielőtt olyan ember lett belőlem, aki egy tonnányi szaros felelősséget visel. Úgy gondoltam, hogy ha már egyszer összetörtél, a legkevesebb, amivel tartozol, hogy össze is raksz.

Hawk hátradőlt a székén, és a karját keresztbe fonta a mellén. Az én szememből pedig kicsordult az első könny, és lefolyt az arcomon.

Azért kerültem őt annyi évig, mert nem akartam hallani ezeket a szavakat.

Mert az volt az igazság, hogy mindkettőnk szívét összetörtem.

És mindketten túléltük.

Most már csak azt kellett túlélnem, hogy ismét a közelében vagyok.

– Ez nem igazságos – mondtam, és megtöröltem az arcomat, aztán hátralöktem a hosszú hajamat a vállam mögé, és igyekeztem összeszedni magamat.

– Ki mondta, hogy az élet igazságos, Ever?

– Én azt mondanám, hogy jól megy a sorod, Hawk. Tízmillió dolláros, egy évre szóló szerződést kínálnak neked, mindezt azok után, hogy az NHL legnagyobb játékosfizetését kaptad öt éven át. És számtalan gyönyörű, híres nővel hoztak téged kapcsolatba az évek alatt. Én úgy vélem, te remekül megoldottad az életedet.

– Te rajtam tartod a szemedet? – hajolt előre, és felvonta az egyik szemöldökét.

– Ó, ne áltasd magadat. Elég nehéz téged kikerülni. Minden tele van a fotóiddal, a magánéleted pedig közismert.

– Hokijátékos vagyok, nem Brad Pitt. Annak utána kellett keresned, ha tudni akartad, mi zajlik a magánéletemben. – Az ajka megrándult, és én félrenéztem. – Kerültél engem az évek alatt, úgyhogy azt gondoltam, nem érdekel, mi történik velem.

Megint ránéztem, mert amennyire fájdalmas volt számomra ez a beszélgetés, meg is nyugtatott. Éveken át gondolkodtam ezen az emberen, most pedig itt voltunk ketten.

– Nem kerültelek – hazudtam.

– Ugyan már! Tényleg ezt fogjuk csinálni? Valóban segíteni akarsz nekem? – kérdezte, és rákoppintott az asztalra.

– Természetesen.

– Akkor kezdjük az igazsággal. Te elhagytál engem, és aztán évekig kerültél. Ha azt akarod, hogy beszélgessek veled, legalább ennyit kurvára el kellene ismerned.

– Jól van – bólintottam. – Igen, kerültelek. De majd beszélned kell nekem arról, hogy mi megy végbe az életedben jelenleg, mielőtt továbblépünk. Áll az alku?

– Áll. – Kinyújtotta felém a kezét, és én megráztam. – Ez most olyan fájdalmas volt?

– Öhm, bizonyos értelemben. Igen.

Felröhögött.

– Mára ennyi elég. Holnap találkozunk. A telefonszámod még a régi?

– Jaja – bólintottam.

A telefonszámom ugyan nem változott, de ő évekig nem hívott fel.

– Majd megírom, mikor jövök érted holnap – mondta, és ezzel egyenesen kisétált az ajtón.

Sosem vártam, hogy ez majd könnyű lesz.

De azt hittem, legalább a szívemet majd egy darabban tarthatom.

És ebben a pillanatban erősen kételkedtem abban, hogy ez lehetséges lesz.

Mert Hawk Madden még mindig túl sok darabkáját tartotta magánál.

kettő

. . .

Hawk

EVER ÉS ÉN ezen a délelőttön Wesszel készültünk edzésre menni. Útközben felvettem, mivel alig egy háztömbnyire lakott az én pecómtól. Kurvára jó érzés volt újra itt lenni a Mézhegyen. Beszívni ezt a tiszta, friss hegyi levegőt. Ragyogott a nap, és az átmeneti otthonom minden ablakából láthattam a csillogó tavat. A szüleim is visszajöttek a városba, mert amúgy az idejük legnagyobb részét San Franciscóban töltötték, hogy részt vegyenek az összes mérkőzésemen.

Amikor Hayes edző előállt az ötlettel, hogy dolgozzak együtt valakivel a szezonon kívüli időben, tudtam, hogy csak egy olyan személy létezik, akivel hajlandó lennék erre. Az az egyetlen valaki pedig mindenkinél jobban ismer engem.

Mennyire elcseszett ügy volt ez?! Évek óta nem beszéltünk, és mégis, Everly és én olyan jól ismertük egymást, ahogyan azt senki mással nem tapasztaltam meg. Mikor seggbe rúgott, eleinte úgy éreztem, hogy belehalok. De az, hogy már tizenévesként felvettek az NHL-be, rákényszerített, hogy a játékra összpontosítsak. Nem függetlenül a ténytől, hogy ez a lány kiiktatott az életéből. Már az első évemben aláírhattam egy busásan jövedelmező szerződést, és egy csomó időt pazaroltam el arra, hogy piálással meg nőkkel kábítsam magam, amire nem voltam épp büszke. De segített túljutnom rajta. Végül kihúztam a fejemet a seggemből, és az első évemben, amikor profi hokijátékosként játszhattam, elnyertem Az év újonca-címet.

Meglehetősen sokat randevúztam az eltelt évek során. E téren inkább a kapcsolatok embere voltam, nem pedig hazárdjátékos. Volt pár komoly barátnőm is ez alatt az idő alatt, de egyik sem tartott tovább, mint nagyjából egy évig. Az időbeosztásom meg az utazások próbára tették a kapcsolataimat, de ha őszinte akarok lenni, a többségük azért fejeződött be, mert én mindenkit Everly Thomashoz hasonlítottam. És ennek a mércének egyikük sem felelt meg. A fenébe is, talán a fejemben egész idő alatt túlértékeltem őt, azt szuggerálva magamnak, hogy milyen jók voltunk együtt!

Azt gondoltam, hogy ha majd eljön az ideje, valaki seggbe rúg, és észhez térek. De egyelőre arra kellett rájönnöm, mi a faszért lett sokkal inkább munka, mint öröm a pályára lépnem. Miért éreztem azt a legtöbb napon, hogy akármikor kész vagyok abbahagyni az egészet, és miért viselem olyan nehezen a faszkalap edzőm látványát.

Az eltelt pár hónap maga volt a pokol. A kifogyhatatlan elvárások.

Az egész elviselhetetlen lett számomra.

Ezért aztán, amikor azt hallottam, hogy Everly munkát keres, beszéltem Hayes edzővel. Azt hiszem, a pasas körülbelül bármit megtett volna azért, hogy visszatérítsen a játékhoz, kiváltképpen mivel nemegyszer említettem már neki, hogy talán abbahagyom. Úgyhogy végül kiléptem a megszokott életemből, vissza oda, ahol az egész elkezdődött.

A kibaszott Mézhegyre.

A szülővárosomba.

Everly Thomas szülővárosába.

Wes üdvözölt bennünket Everlyvel, és felsétáltunk a felhajtón, mielőtt elkezdtük volna a futóedzést.. Az edző olyan helyet talált Wesnek, amelyiknek méretes kertje is volt, úgyhogy felállíthatott benne hátul egy teljes tornatermet. Sosem bántam a kardiodezést, mivel középcsatárként mindig fontosnak tartottam, hogy a játék alatt a teljesítőképességem legjavát nyújtsam. A picsába is, kurvára nem ez volt a gond. A munkát még mindig rendesen elvégeztem. Ez volt a második természetem.