A fordítás Andrzej Sapkowski:

Lux perpetua c. műve alapján készült.

Fordította: Hermann Péter

Tördelte: Kozári Imre

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 2006

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary

Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása

szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-566-316-3

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Dies irae, dies illa,

solvet saeculum in favilla,

teste David cum Sibylla…

Napja Isten haragjának, végét veti e világnak, ez szavok a prófétáknak. A szív tele rettegéssel lesz a bíró jövetével, hol kezdődik a számvétel. A trombitaszó egyszerre lehat minden sírfenékre kit-kit hí ítélőszékre…

Tararara, tararara, tararara dum, dum, dum…

Lacrimosa dies illa,

qua resurget ex favilla

iudicandus homo reus

huic ergo parce Deus.

Aj, ajajaj, közelít, uraim és kedves hallgatóim, közelít a harag napja, a szerencsétlen nap, a könnyek napja. Közelít az Ítélet és a Bűnhődés Napja. Amint János levelében áll: Antichristus venit, unde scimus quoniam novissima hora est. Eljő, az antikrisztus eljő, itt az utolsó óra. A világ elmúlik, és minden létezésnek vége szakad… Más szóval: bassza meg, baj van.

Az Antikrisztusnak, uraim és kedves hallgatóim, Dán nemzetségéből kell származnia.

Babilonban születik meg. A világ végén jő el, negyedfél évig képes uralkodni. Jeruzsálemben építi templomát, megdönti királyok hatalmát, lerontja Isten Egyházát. Tüzes kemencén lovagol, csoda dolgokat tesz mindenhol. Sebeit mutogatja, hű keresztényeket ámítja. Megjő tűzzel-vassal, ereje az istenkáromlás, karja az árulás, jobbja pusztulás, balja sötétség. Arca vadállaté, homloka magas, szemöldöke összenőtt… Jobb szeme hajnalban kelő csillag, a bal mozdulatlan, színe zöld, macska módra, nem egy, de két szembogara. Orra maga mélység, szája könyöknyi, foga arasznyi. Ujjai acélkaszák…

Ej, ej! Miért kiabálnak nagyságtok egy öregemberrel? Mért kell rögtön fenyegetni? Miért, mit hibáztam? Hogy ijesztgetek? Hogy átkozódom? Hogy károgok, mint a holló? Dehogy, nagyságtok, dehogy károgok! Az igazat mondom, a tiszta szentigazat, amit a nagy egyházatyák is megerősítettek. Sőt az evangéliumokban is bebizonyítottak! Hogy azok apokrifok? És mi van akkor, ha apokrifok? Ez az egész világ apokrif.

Mit viszel ott, kedves kislány? Mi habzik ott a korsókban? Nem sör az véletlenül?

Eh, kiváló… Schweidnitzi, kétségtelen.

Hahó! Nézzenek ki nagyságtok az ablakon! Tévedne a vén szemem? Csak képzelem, vagy a napocska végre áttör a felhőkön? Istenemre, igen! Vége, hamarosan vége lesz az esőnek és a rossz időnek. Hitemre, nézzétek csak, ím ragyogás árad ki a világba, fényes arany oszlop árad le a mennyekből. És ím nagy fényesség kerekedik…

Lux perpetua.

Elkelne az ilyesmi. Örökre. Elkelne…

Mit mondtok? Hogy ha elállt az eső, elég a kocsmázásból, sürget az idő, indulni kell? Hogy ha így van, akkor elég a fecsegésből, hamarost be kell a mesét fejeznem? Végigmondanom, mi lett Reynevannal és az ő szeretett Juttájával, Scharleyjal és Sámsonnal akkoriban, a kegyetlen háborúk idején, amikor vérben ázott és üszöktől feketéllett Lausitz, Szilézia, Szászország, Türingia és Bajorország földje. Máris, nagyságtok, máris. Elmesélem, mert a mese is a maga természetes módján a végéhez közeledik. Habár azt is el kell mondanom, ha a mese boldog vagy vidám befejezésére készültök, keményen kell csalódnotok… Hogy mi van? Hogy megint ijesztgetek? Károgok? De mondjátok meg, hogy is ne károgjak? Amikor a világban ilyen borzasztó dolgokat művelnek? Amikor, nézzétek csak, egész Európában folyamatosan dúl a csatazaj?

Párizsnál nem szárad fel a vér a franciák és az angolok, a burgundiak és az armagnaciak kardjairól. Ovidius szavaival, állandó a tűz és vér a francia földön, folyamatos a háború. Száz évig fog tartani, vagy mi?

Anglia lázadásoktól forrong, Gloucester összevész a Beaufortokkal. Emlékezzetek a szavaimra, valami rossz történik majd, ajaj, rossz történik a Yorkok és a Lancasterek között, a Fehér és a Piros Rózsa között.

Dániában ágyúk dörögnek, Pomerániai Erik a Hanzával civódik, elszánt küzdelmet vív a schleswigi és a holsteini hercegekkel. Zürich fegyveres felkelésbe kezdett a kantonok ellen, megtöri a helvét szövetség egységét. Milánó Firenzével harcol. Nápoly utcáin hódítók tombolnak, aragóniai és navarrai zsoldosok.

A moszkvai fejedelemségben dúl a kard és a szövétnek, Vaszilij elkeseredett ütközeteket vív Jurijjal, Kancsal Dimitrijjel, Semjakával. Vae victis! A legyőzöttek vörös könnyeket sírnak véres szemüregükből. A vitéz Hunyadi János sikeresen verekszik a törökökkel. Felülkerekednek Árpád gyermekei! De ahogy Damoklész kardja, úgy függ a Félhold árnyéka Erdély fölött, a Dráva, a Tisza és a Duna völgye fölött. A bolgárok és a szerbek siralmas sorsa van megírva a magyaroknak.

Velence retteg, amikor II. Murad vérmocskos jatagánokkal irtja Epiruszt és Albániát. A Bizánci Császárság Konstantinápolyra zsugorodott. VIII. János és öccse, Konstantin nyugtalanul tekintgetnek szét a falakról, onnan nézik, nem jönnek-e már az oszmánok. Béküljetek meg, Kelet és Nyugat keresztényei, a közös ellenséggel szemben! Béküljetek meg, és egyesüljetek!

De alighanem már késő…

Közel már az Úr nagy napja, amely a harag napja, a fájdalom és keserűség napja, a romok és a pusztulás napja, a sötétség és a homály napja, a fellegek és a viharok napja.

Dies irae…

Előre megmondta a zsoltárokban Dávid király, megjósolta Szofónias próféta, megjövendölte a pogány jövendőmondó, Szibilla. Ha azt nézitek, hogy fivér fivért küld halálba, hogy a gyermekek felkelnek szüleik ellen, hogy az asszonyok elhagyják férjüket, és hogy egyik nemzet hadat üzen a másik nemzetnek, hogy az egész földön nagy az éhínség, nagy járványok dúlnak, és sok a szerencsétlenség, akkor megtudjátok, hogy közel a vég… He? Mit mondtok? Hogy amit itt felsoroltam, naponta, rendszeresen és folyton-folyvást előfordul? És hogy egyáltalán nem csak mostanában, hanem évszázadok óta, körbe-karikába? Á, neked is igazad van, nemes Habdank címerű lovag úr, meg neked is, tisztelendő Szent Ferenc-testvér. Igazatok van, hogy a fejeteket rázzátok és fintorogtok, és nektek is, nemes urak, és nektek is, istenfélő barátok, és nektek is, derék kereskedők. Igazatok van. Mindenütt gonoszság és bűn van. Mindennapos a testvérgyilkosság, rendszeres a paráznaság, folytonos a vérontás. Íme, hitemre, eljött az árulás, az erőszak és az elnyomás kora, a szüntelen háborúk kora. Hogyan ismerjük fel, amikor körülöttünk ezek zajlanak: ez már a világvége, vagy még nem az? Minek alapján vélekedjünk? Milyen jelek mutatják meg, milyen signa et ostenta?

Látom, még mindig ingatjátok a fejeteket, nemes urak, derék polgárok, szent életű barátok. Tudom, mire gondoltok, mert én magam is jó néhányszor gondolkodom ezen.

Arra gondoltam, lehet, hogy jelek nélkül történik meg? Larum nélkül? Figyelmeztetés nélkül? Egyszerűen: bumm! És vége, finis mundi? Lehet, hogy nincs irgalom? Lehet, hogy egyáltalán nincsenek igazak Szodomában? Lehet, hogy mivel hitszegő törzs vagyunk, nem kapunk jelet?

Azért ne aggódjatok. Kapunk. Esküsznek rá az evangélisták. A törvényesek és azok az apokrifok egyaránt.

Jelek lesznek a napon, a holdon és a csillagokon, a földön pedig tanácstalanul rettegnek a nemzetek a tenger zúgása és a viharok közepette. Megrendül az ég hatalma. A nap elsötétül, a hold nem nyújt világosságot, a csillagok lehullanak az égboltról. És elszabadul alapjáról a négy szél. Movebuntur omnia fundamenta terrae, megremeg a föld és a tenger, velük együtt a hegyek és a dombok. És megszólal a mennyből az arkangyal hangja, és meghallják azt a legkisebb zugokban is.

És hét napon keresztül nagy jelek lesznek az égbolton. Hogy milyenek, elmondom. Hallgassátok!

Az első napon felhő jön északról. És véresőt hoz az egész földön.

A második napon pedig elmozdul helyéről a föld; keletről megnyílnak a menny kapui, és nagy tűz füstje takarja el teljesen az eget. És ezen a napon nagy félelem és rémület lesz a világon.

A harmadik napon pedig feljajdul a föld mélye a világ négy sarkában, és mindent betölt az undorító kénbűz. És így lesz tíz óráig.

A negyedik napon elbújik a napkorong, és nagy sötétség keletkezik. A térség nap és hold nélkül komor lesz, a csillagok abbahagyják szolgálataikat. Így lesz reggelig.

A hatodik napon ködös lesz a reggel…

ELSŐ FEJEZET

amelyben a kedvesének nyomára lelni igyekvő Reynevant különféle bajok érik. Különösképpen átkozott lesz. Házában és udvarában, állva, ülve, cselekedve. Európa pedig közben megváltozik. Új harci technikákat sajátít el.

Ködös volt a reggel, februárhoz képest meglehetősen enyhe. Egész éjjel olvadt, hajnaltól eltűnt a hó, a vasalt patkók utáni bemélyedéseket és a szekérkerekek préselte árkokat egy szempillantás alatt fekete víz töltötte meg. Nyikorogtak a tengelyek és a szekérrudak, prüszköltek a lovak, álmosan szitkozódtak a kocsisok. A majdnem háromszáz szekeret számláló oszlop lassan vánszorgott előre. Az oszlop fölött sós hering nehéz, fojtó szaga terjengett.

Sir John Fastolf álmosan himbálózott a nyeregben.

*

A néhány napos fagyot hirtelen olvadás követte. Az egész éjjel szállingózó nedves hó gyorsan eltűnt. Olvadozó hódarabok potyogtak a fenyőkről.

– Hajrááá, gyerüüünk! Üsd!

– Háááá!

A heves harc lármája felriasztotta a varjakat, a madarak felröppentek a kopár ágakról, az ólomszínű februári égboltot fekete, mozgó mozaik tarkította, az olvadt nedvességgel átitatott levegőt károgás töltötte meg. Vasak pengése és csengése. Kiáltozás.

Röviden, de elkeseredetten verekedtek. A patkók felkavarták, sárral keverték el a havas latyakot. A lovak nyerítettek és vékony hangon visítottak, az emberek ordítoztak. Egyesek harciasan, mások fájdalmukban. Hirtelen kezdődött, gyorsan végződött.

– Hóóó! Erreee! Erreeeee!

És még egyszer, halkabban, távolodón. A visszhang végiggördült az erdőn.

– Hóóó! Hóóóóó!

A varjak károgva keringtek az erdő fölött. A lódobogás lassacskán eltávolodott. Halkultak a kiáltások.

A vér átszínezte a pocsolyákat, beivódott a hóba.

*

A sebesült fegyverhordozó meghallotta a közeledő lovast, felriadt a ló horkantására és a lószerszám csengésére. Felnyögött, megpróbált felemelkedni, nem tudott, az erőfeszítéstől erősödött a vérzés, a mellvért rései közül hevesebben lüktetett a kárminvörös patak, végigfolyt a vértlemezeken. A sebesült erősebben vetette a hátát a kidőlt fatörzsnek, elővette a tőrét. Tudatában volt, mennyire nyomorúságos fegyver ez olyasvalaki kezében, aki nem tud felállni, mert az oldalát lándzsa verte át, a lába pedig kificamodott, amikor leesett a lóról.

A közeledő pejcsődör csak poroszkált, azonnal szembeötlött, hogy kettős a járása. A pejlovon ülő lovas mellén nem a Kehely jele volt, tehát nem azokhoz a huszitákhoz tartozott, akikkel a fegyverhordozó osztaga harcolt az imént. A lovason nem volt páncél. Fegyvere sem volt. Közönséges utazónak látszott. Ám a sebesült fegyverhordozó túlságosan is jól tudta, hogy most, az Úr 1429. évének februárjában a Striegaui-hegyek térségében nem szokás utazgatni. 1429 februárjában a Striegaui-hegységben és a Jaueri-síkságon nem utazgatott senki.

A lovas hosszasan nézegette a nyereg magasából. Hosszasan és szó nélkül.

– A vérzést – szólalt meg végül – el kell állítani. Meg tudom csinálni. De csak akkor, ha eldobod azt a tőrt. Ha nem így teszel, elmegyek, te meg boldogulj egyedül. Döntsd el.

– Senki… – nyögte ki a fegyverhordozó. – Senki nem ad értem váltságdíjat… Nehogy az legyen aztán, hogy nem figyelmeztettelek…

– Eldobod a tőrt, vagy nem?

A fegyverhordozó halkan káromkodott, nagy lendülettel baljával eldobta a tőrt. A lovas leszállt a nyeregből, kibontotta a csomagját, kezében tartott bőrtáskájával letérdelt a sebesült mellé. Szétnyitható késével elvágta a mellvértet a hátvérttel összekötő szíjakat. Levette a páncélt, felhasította és széthajtotta a vérrel átitatott gambesont, odahajolt, és megvizsgálta a sebet.

– Csúnya… – morogta. – Ajaj, csúnyán néz ki. Vulnus punctum, szúrt seb. Mély… Bekötözöm, de a további segítség elengedhetetlen. Elviszlek Striegauig.

– Striegaut… körülvették… A husziták…

– Tudom. Ne mozogj.

– Téged… – mondta a fegyverhordozó lihegve. – Téged alighanem ismerlek…

– Képzeld el, nekem is ismerősnek tűnik a képed.

– Wilkosz Lindenau vagyok… Borschnitz lovag apródja, az örök világosság fényeskedjék neki… A münsterbergi torna… A toronyba vittelek… Mert te… Mert hiszen te Bielaui Reinmar vagy… Igaz?

– Aha.

– Hiszen te… – A fegyverhordozó szeme tágra nyílt rémületében. – Krisztusom… Te…

– Átkozott vagyok házamban és udvaromban? Így van. Most fájni fog.

A fegyverhordozó erősen összeszorította a fogát. Idejében.

*

Reynevan a lovat vezette. Wilkosz Lindenau a nyeregben összegörnyedve nyögdécselt és jajgatott.

A hegyen és az erdőn túl volt az országút, mellette, nem olyan messze megperzselődött romok álltak, egy földig rombolt épület maradványai, Reynevan nagy nehezen ismert rá a Beatissimae Virginis Mariae de Monte Carmeli rend egykori kolostorára, amely valamikor a vezeklők otthona volt, ide zárták be büntetésül a bűnös papokat. Utána már Striegau következett. Amely ostrom alatt állt.

Striegaut nagy létszámú hadsereg vette körül, Reynevan első látásra öt-hatezer fősre becsülte, beigazolódott tehát a szóbeszéd, hogy az Árvák segélycsapatokat kaptak Morvaországból. Jan Královec az elmúlt év decemberében kis híján négyezer fegyverest és ezzel arányos számú harci szekeret és tüzért vezetett a sziléziai hadjáratba. Most ötszáz volt a szekerek száma, ami pedig a tüzérséget illeti, éppen most nyílt alkalma rá, hogy bemutatkozzék. Nagyjából tíz ágyú és mozsárágyú dördült el, és burkolta füstbe az ütegeket és a mezőt. A kőgolyók fütyülve szálltak el a város felé, falakat és épületeket romboltak. Reynevan látta, mit találtak el a lövedékek, tudta, mit céloztak meg. Tüzeltek a Csőrtoronyra és a Schweidnitzi-kapu fölötti bástyára, a déli és keleti főbb védőbástyákra, továbbá a piactér gazdag kőházaira és a plébániatemplomra. Hrádeki Jan Královec tapasztalt vezér volt, tudta, kinek ártson, és kinek a vagyonát pusztítsa. Arról, hogy a város meddig védekezzék, rendszerint a patríciusok és a klérus hangulata döntött.

Elvileg a sortűz után ostrom volt várható, de erre nem mutatott semmi. A soron lévő osztagok a sáncok mögül lőttek íjjal, szakállas puskával és tarackkal, de az Árvák többi része tábortüzek és a konyha kondérjai mellett lustálkodott. Nem volt tapasztalható semmilyen nagyobb aktivitás a vezérkari sátrak környékén sem, amelyek fölött lomhán lobogtak a Kelyhet és a Pelikánt ábrázoló zászlók.

Reynevan épp a vezérkar felé vezette a lovat. Az Árvák, akik mellett elhaladtak, közömbös tekintetet vetettek rájuk, nem tartóztatta fel őket senki, nem kiáltott rájuk senki, nem is kérdezte meg senki, kicsodák. Az Árvák felismerhették Reynevant, hiszen sokan találkoztak már vele. Az is lehet, hogy mindegy volt nekik.

– Elvágják itt a torkomat… – motyogott Lindenau a nyeregben. – Kardélre hánynak… Eretnekek… Husziták… Ördögök…

– Nem csinálnak veled semmit – Reynevan magát győzködte a lándzsákkal és dárdákkal felfegyverezve közeledő járőr láttán. – De a bizonyosság kedvéért mondd: „Csehek.” Vitáme vas, bratři! Reinmar Bielau vagyok, megismertek? Medikusra van szükségünk! Felčar! Hívjatok felcsert, kérlek!

*

Amikor Reynevan megjelent a vezérkarban, Klinštejni Brazda azonnal megölelte és megcsókolta, majd megrázta a jobbját és meglapogatta a vállát Žampachi Jan Kolda, a Lípai Matěj és Jan Salava fivérek, Lengyel Piotr, Vilém Jeník és mások, akiket nem ismert. Hrádeki Jan Královec, az Árvák kapitánya és a hadjárat vezére nem adott szabad folyást semmilyen túlzott érzelemnyilvánításnak. És nem is látszott meglepettnek.

– Reynevan – köszöntötte igen fagyosan. – Nézzétek, nézzétek. Köszöntsétek a tékozló fiút. Tudtam, hogy visszatérsz hozzánk.

*

– Ideje befejezni – mondta Hrádeki Jan Královec.

Végigvezette Reynevant az arcvonalon és az állásokon. Magukban voltak. Královec akarta, hogy magukban legyenek. Nem volt benne biztos, kitől és mivel érkezett Reynevan, abban reménykedett, hogy titkos üzenetet hozott, amit kizárólag az ő fülének szántak. Miután megtudta, hogy Reynevan senkinek sem a küldötte, és nem is hozott semmiféle üzenetet, elkomorodott.

– Ideje befejezni – ismételte meg, felmászott a sáncra, és a tenyerével ellenőrizte az ágyúcső hőmérsékletét, amit benedvesített nyers bőrökkel hűtöttek. Striegau falait és bástyáit nézte. Reynevan folyvást a lerombolt karmelita kolostor romja felé tekintgetett. Ez volt az a hely, ahol – egy örökkévalósággal ezelőtt – először találkozott Scharleyjal. Egész örökkévalóság, gondolta. Négy év.

– Ideje befejezni – Královec hangja ragadta ki gondolatai és az emlékek közül. – Legfőbb ideje. Megtettük a magunkét. Elég volt hozzá a december és a január, hogy elfoglaljuk és kifosszuk Reinerzet, Weistritzet, Münsterberget, Strehlent, Nimptschet, a heinrichaui cisztercita kolostort, hozzá még számtalan kisvárost és falut. Megleckéztettük a németeket, megemlegetnek minket. De már túl vagyunk húshagyó kedden, itt a hamvazószerda, a francba, ez már február kilencedik napja. Jóval több, mint két hónapja hadakozunk, méghozzá téli hónapokban! Vagy negyven mérföldet meneteltünk. Zsákmánnyal megrakott szekereket vonszolunk magunkkal, egész gulyákat hajtottunk el. A morál meg zuhan, az emberek kimerültek. Schweidnitz ellenállt nekünk, öt egész napot ácsorogtunk alatta. Megmondom neked az igazat, Reynevan: nem volt erőnk az ostromhoz. Durrogattunk az ágyúkból, tüzet hánytunk a tetőkre, ijesztgettük a schweidnitzieket, hátha megadják magukat, vagy tárgyalni akarnak, sarcot fizetni. De Kolditz úr nem ijedt meg, nekünk pedig a semmivel kellett onnan eljönnünk. Striegau szemlátomást példát vett róla, mert vitézül kitart. Mi meg újra félelmetesnek mutatjuk magunkat, ijesztgetünk, mozsarakkal lövöldözünk, az erdőben kergetőzünk a bennünket bosszantani igyekvő boroszlói portyázókkal. De megmondom neked az igazat: innen is a semmivel kell elmennünk. Végleg. Haza kell mennünk. Mert itt az ideje. Mit gondolsz?

– Semmit sem gondolok. Te vagy a vezér.

– Vezér, vezér. – A kapitány hirtelen megfordult. – Egy olyan seregé, amelynek a morálja a béka segge alatt van. Te meg, Reynevan, a vállad vonogatod, és nem gondolsz semmit. És mit teszel? Megmentesz egy sebesült németet. Egy pápistát. Idehozod, a mi felcserünkkel gyógyíttatod. Irgalmat tanúsítasz az ellenséggel? Mindenki szeme láttára? Le kellett volna szúrni az erdőben, a francba!

– Ugye nem mondod komolyan?

– Esküdöztem… – morogta Královec összeszorított szájjal. – Ohlau után… Megfogadtam, hogy Ohlau után egyiküknek sem kegyelmezek. Egyiküknek sem.

– Nem lehetünk embertelenek.

– Embertelenek? – Az Árvák kapitányának szinte habzott a szája. – Embertelenek? Tudod te, mi történt Ohlauban? A Szent Antal-nap előtti éjszakán? Ha ott lettél volna, ha láttad volna…

– Ott voltam. És láttam.

– Voltam Ohlauban – ismételte meg Reynevan, egykedvűen figyelve a kapitány meglepett arcát. – Vízkereszt után alig egy héttel kerültem oda, nem sokkal azután, hogy elmentetek. A városban voltam az Antal-nap előtti vasárnapon. És mindent láttam. Azt a diadalittasságot is láttam, amellyel később Boroszló ünnepelt Ohlau kapcsán.

Královec egy pillanatig hallgatott, a sáncról elnézett a striegaui plébániatemplom harangtornya felé, ahol épp akkor szólalt meg a harang erősen csengő hangon.

– Tehát nem csak Ohlauban, hanem Boroszlóban is voltál – állapította meg tényszerűen. – Most meg idejöttél, Striegauhoz. Derült égből. Megjelensz, eltűnsz… Nem tudni, honnan, nem tudni, hogy… Az emberek már beszélnek, pletykálnak rólad. Gyanakszanak…

– Mire gyanakszanak?

– Ugyan már, ne izgasd fel magad. Én megbízom benned. Tudom, fontos dolog járt a fejedben. Akkor, amikor búcsút vettél tőlünk a csatatéren Wilmsdorfnál, december huszonhetedikén, észrevettük, hogy sürgős, nagyon sürgős, fontos, hallatlanul fontos dolgod van. Elintézted?

– Nem intéztem el semmit – mondta Reynevan nem titkolt keserűséggel. – Viszont átkozott lettem. Átkozott állva, cselekedve és ülve. Hegyekben és völgyekben.

– Hogyhogy?

– Ez hosszú történet.

– Odavagyok az ilyenekért.

*

Azt, hogy aznap valami rendkívüli fog történni a boroszlói székesegyházban, elárulta a szentélyben összegyülekezett hívőknek azok izgatott lármája, akik közelebb álltak a kereszthajóhoz és a kórushoz. Ők többet láttak és hallottak a többieknél, akik a főhajóban és a két oldalhajóban tömörültek. Eleinte meg kellett elégedniük a találgatással. És az erősödő, folytonos suttogással terjedő pityi-pletykákkal, amelyek úgy száguldottak a tömegen keresztül, mint hulló falevelek a szélben.

Megkondult a dóm hatalmas harangja, tompán és lassan, vészjóslón és komoran, szaggatottan kongott a harang nyelve, ezt jól lehetett hallani, csakhogy a harangbronz az egyik oldalhoz ütődött. Elenza von Stietencron megragadta, és erősen megszorította Reynevan kezét. Reynevan viszonozta a szorítást.

Exaudi Deus orationem meam

cum deprecor a timore inimici

eripe animam meam…

A sekrestyébe nyíló kaput a székesegyház védőszentje, Keresztelő Szent János mártírhalálát ábrázoló domborművek díszítették. Tizenkét prelátus, a káptalan tagjai jöttek ki onnan énekelve. Az ünnepi karinget viselő, kezükben vastag gyertyákat tartó prelátusok a főhajóval szembefordulva megálltak a főoltár előtt.

Protexisti me a conventu malignantium

a multitudine operantium iniquitatem

quia exacuerunt ut gladium linguas suas

intenderunt arcum rem amaram

ut sagittent in occultis immaculatum…

A tömegben egyre nőtt, hirtelen erősödött a lárma. Mert személyesen Konrád boroszlói püspök, a Piastok oelsi hercegeinek leszármazottja jött ki az oltár lépcsőjére. Szilézia legmagasabb egyházi méltósága, a felséges Luxemburgi Zsigmondnak, Magyarország és Csehország királyának a helytartója.

A püspök teljes főpapi díszben volt. Fején drágakövekkel díszített püspöksüveg volt, köpenyére dalmatikát húzott, mellkeresztjével és perec alakúra görbített pásztorbotjával igazán méltó módon mutatkozott. Olyan méltóságos aura övezte, hogy azt is gondolhatta volna valaki, nem egy akármilyen boroszlói püspök lép fel az oltár lépcsőjére, hanem érsek, választófejedelem, metropolita, bíboros, sőt maga a római pápa. Sőt még a mostani római pápánál is méltóbb és szentebb személy. Sokkal méltóbb és sokkal szentebb. A székesegyházban egybegyűltek közül jó néhányan gondolták így. Egyébként maga a püspök is így gondolta.

– Fivéreim és nővéreim – erősen csengő hangja felvillanyozta, és el is csendesítette a tömeget, úgy tűnt, a magas boltozatig betölti a teret. Egy utolsó kondulást követően a székesegyház harangja is elhallgatott.

– Fivéreim és nővéreim! – A püspök rátámaszkodott a pásztorbotra. – Jó keresztények! Jézus Krisztus Urunk azt tanítja, bocsássuk meg a bűnösök bűneit, imádkozzunk ellenségeinkért. Ez jó és irgalmas tanítás, keresztény tanítás, de nem alkalmazható mindegyik bűnösre. Vannak olyan vétkek és bűnök, amelyekre nincs bocsánat, nincs irgalom. Minden bűn és istenkáromlás meg fog bocsáttatni, de a Szentlélek káromlása nem bocsáttatik meg. Neque in hoc saeculo, neque in futuro, sem korunkban, sem a jövőben.

A diakónus a kezébe adott egy meggyújtott gyertyát. A püspök kesztyűs kezébe fogta.

– A Bielau nemzetségbeli Reinmar, Thomas von Bielau fia vétkezett Isten és a Szentháromság ellen. Vétkezett istenkáromlással, szentségtöréssel, varázslással, hitehagyással, végül pedig közönséges bűntettel.

Elenza, aki mindvégig erősen szorította Reynevan kezét, nagyot sóhajtott, felnézett a fiú arcára. És újra felsóhajtott, ezúttal halkabban. Reynevan arcán semmilyen indulat nem látszott. Arca merev volt. Mintha kőből faragták volna. Ilyen volt az arca Ohlauban, gondolta Elenza rémülten. Ohlauban, a január tizenhatodikáról tizenhetedikére virradó éjszakán.

– Az Írás az olyanokról, mint Bielaui Reinmar – a püspök hangja újra végigvisszhangzott az oszlopok és a szentély árkádjai között –, azt mondja: Mert ha az Úrnak, a megtartó Jézus Krisztusnak megismerése által a világ fertelmeit elkerülték, de ezekbe ismét belekeveredve legyőzetnek, az ő utolsó állapotjuk gonoszabbá lett az elsőnél. Mert jobb volna rájok nézve, ha meg sem ismerték volna az igazság útját, mint hogy megismervén, elpártoljanak a nekik adott szent parancsolattól. De betelt rajtok az igaz példabeszéd szava: Az eb visszatért a saját okádására, és a megmosódott disznó a sárnak fertőjébe.

– A saját okádására – Oelsi Konrád még jobban felemelte a hangját – és a sárnak fertőjébe tért vissza a hitehagyott és eretnek Bielaui Reinmar, a rabló, varázsló, szüzek megtiprója, istenkáromló, szent helyek meggyalázója, szodomita és testvérgyilkos, számos bűn elkövetője, lator, aki ultimus diebus Decembris álnokul, hátulról mért csapással meggyilkolta a jó és nemes János herceget, Münsterberg urát.

– Ezért a Mindenható Isten nevében, az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében, az Úr összes szentje nevében, a ránk mért hatalommal élve kizárjuk a hitehagyott Bielaui Reinmart Urunk testének és vérének közösségéből, elvágjuk a Szentegyház kebelével őt összefűző köteléket, és kiűzzük őt a hívők gyülekezetéből.

A templomban beállt csendben csak zihálás és lélegzetvétel hallatszott. Valaki fojtottan köhögött. Valaki csuklott.

– Anathema sit! Bielaui Reinmar megátkoztatott! Legyen átkozott házában és udvarában, átkozott életében és halálában, állva, ülve, cselekedve és járva, átkozott városban, falun és szántóföldön, kiátkozott erdőkben, mezőkben és réteken, hegyekben és völgyekben. Gyógyíthatatlan gyengeség, dögvész, egyiptomi fekély, aranyér, rühösség és varasodás hulljon szemére, torkára, nyelvére, szájára, nyakára, mellére, tüdejére, fülére, orrára, karjára, heréjére, minden tagjára feje tetejétől a talpáig. Legyen átkozott háza, asztala és ágya, lova, kutyája, legyen átkozott étele és itala, és mindene, amije csak van.

Elenza érezte, hogy könnyek folynak le az arcán.

– Bielaui Reinmarra örökös anatémát hirdetünk, zuhanjon a mélységbe Luciferrel és a bukott angyalokkal együtt. A háromszorosan átkozottak közé számítjuk, megbocsátásra való mindennemű remény nélkül. Világossága, a lux örökre, minden időkre oltassék el, annak jeléül, hogy a kiátkozottnak ki kell oltódnia az Egyház és az emberek emlékezetéből. Így legyen!

– Fiat! Fiat! Fiat! – szólaltak meg a fehér karinges prelátusok temetői hangon.

A püspök kinyújtott kezében tartott gyertya lángját lefelé fordította, és elengedte. A prelátusok követték példáját, a padozatra lehulló gyertyák koppanása elkeveredett a forró viasz szagával és a kialvó kanócok sistergésével. Megszólalt a nagyharang. Háromszor. És elhallgatott. A visszhang hosszan gördült végig, majd halt el a boltozat alatt.

Bűzlött a viasz és a kanóc, bűzlöttek a régóta viselt nedves ruhák. Valaki köhögött, valaki csuklott. Elenza a könnyeit nyelte.

*

A közeli Mária Magdolna-templom harangja kettős pulsatióval hirdette a nónát. További visszhanggal, csak kis késéssel utánozta a Szent Erzsébet-templom. Az ablakon túl a Csizmadia utca kerékcsattogástól lett hangos.

Otto Beess kanonok elfordította a tekintetét a Szent Bertalan mártíromságát ábrázoló képről, a polcon álló gyertyatartókon és feszületen kívül ez volt a szoba szigorú falain az egyetlen dekoráció.

– Sokat kockáztatsz, fiú – mondta. Ezeket a szavakat mondta ki elsőként azóta, hogy ajtót nyitott, és meglátta, ki áll ott. – Sokat kockáztatsz azzal, hogy Boroszlóban időzöl. Véleményem szerint ez már nem is kockáztatás. Ez vakmerő őrültség.

– Higgy nekem, tisztelendő atyám – Reynevan lesütötte a szemét. – Nem jöttem volna ide ok nélkül.

– Sejtem, mi volt az.

– Atyám…

Otto Beess az asztalra csapott, a másik kezét gyorsan felemelte, ezzel parancsolt hallgatást. Ő is jó darabig hallgatott.

– Köztünk szólva – mondta végül –, az a személy, akit négy éve, Peterlin meggyilkolása után az én közreműködésemmel kivittél a striegaui karmelitáktól… Kinek is hívatta magát?

– Scharleynak.

– Scharleynak, á. Még mindig kapcsolatban vagy vele?

– Mostanában nem. De általában véve igen.

– Ha tehát általában véve találkozol ezzel a… Scharleyjal, mondd meg neki, hogy neheztelek rá. Nagyon csalódtam benne. Az ördög elvette a józan eszét és a ravaszságát, amiről régen híres volt. Magyarország helyett, ahová kellett volna, Csehországba vitt, berángatott téged a huszitákhoz…

– Nem rángatott be. Magamtól álltam be az utraquisták közé. Saját akaratomból, és saját döntésem alapján, amit előtte hosszasan mérlegeltem. És biztos vagyok benne, hogy helyesen tettem. Az igazság a mi oldalunkon van. Úgy vélekedem…

A kanonok megint felemelte a kezét, így parancsolt hallgatást. Nem érdekelte, hogyan vélekedik Reynevan. Arckifejezése nem hagyott kétséget efelől.

– Amint mondtam, sejtem, mi volt az ok, ami Boroszlóba hozott – mondta végül, és felemelte a fejét. – Nehézség nélkül találtam ki, ez az ok közszájon forog, másról sem beszél senki. Új hitsorsosaid és hittestvéreid, bajtársaid az igazságért folyó harcban, pajtásaid és cimboráid már két hónapja pusztítják Glatz környékét és Sziléziát. Testvéreid, Královec Árvái a hitért és az igazságért vívott harc közben két hónapja gyilkolnak, gyújtogatnak és rabolnak. Porrá égették Münsterberget, Strehlent, Ohlaut és Nimptschet, teljesen kifosztották a heinrichaui kolostort, végigrabolták és lerombolták az Odera környékének nagy részét. Most a hírek szerint Schweidnitzet ostromolják. Te meg egyszer csak megjelensz Boroszlóban.

– Atyám…

– Hallgass. Nézz a szemembe. Ha úgy jöttél ide, mint huszita kém, diverzáns vagy emisszárius, azonnal hagyd el a házam. Rejtőzz el valahol másutt. Ne az én fedelem alatt.

– Fájnak a szavaid, tisztelendő atyám – Reynevan állta a kanonok tekintetét. – És hogy meggyanúsítasz, hogy képes volnék hasonló méltatlanságra. Az a gondolat, hogy kockázatot és bajt hoznék rád…

– Bajt hoztál rám, amikor idejöttél. Figyelhetik a házat.

– Óvatos voltam. Képes vagyok…

– Tudom, hogy képes vagy rá – vágott a szavába a kanonok igen éles hangon. – És hogy mire vagy képes. A hírek körbejárnak, és gyorsan terjednek. Nézz a szemembe. És mondd meg egyenesen: kém mivoltodban vagy itt, vagy nem?

– Nem.

– Tehát?

– Segítségre van szükségem.

Otto Beess felemelte a fejét, a falra nézett, a képre, amelyen a pogányok hatalmas fogókkal nyúzták le Szent Bertalan bőrét. Aztán ismét Reynevan szemébe nézett.

– Ajaj, szükséged van rá – állapította meg komolyan. – Nagy szükséged. Nagyobb, mint gondolod. Nemcsak ezen a világon. A túlvilágon is. Túllépted a mértéket, fiam. Túllépted a mértéket. Olyan buzgón álltál új cimboráid és új hittestvéreid oldalára, hogy híres lettél. Különösen a múlt év decembere óta, a wilmsdorfi csata után. Úgy végződött, ahogy végződnie kellett. Most, ha szabad tanácsot adnom, imádkozz, bánd meg bűneidet, és vezekelj. Szórj hamut a fejedre, de bőségesen ám. Másképp elszarod a lelked megváltását. Tudod, miről beszélek?

– Tudom. Ott voltam.

– Ott voltál? A székesegyházban?

– Ott voltam.

A kanonok hallgatott egy ideig, ujjaival az asztallapon dobolt.

– Sokfelé jársz – mondta végül. – Félek, túlságosan is sokfelé. A helyedben én korlátoznám ezt a járkálást. Visszatérve ad rem: január huszonharmadika óta, a Septuagesima vasárnapja óta kívül kerültél az Egyházon. Tudom, tudom, mit mondasz erre, huszita. Hogy a mi Egyházunk gonosz és hitehagyott, a tiéd a helyes és az igazi. És hogy fütyülsz az anatémára. Fütyülj csak, a te dolgod. Egyébként sincs itt a helye és az ideje a teológiai disputának. Rájöttem már, nem azért jöttél ide, hogy az üdvözülés kérdésében keress nálam segítséget. Bizonyára világiasabb és közönségesebb dolgokra gondolsz, inkább a profanumra, mintsem a sacrumra. Beszélj hát. Mesélj. Valld meg, mi fáj. És mivel még vecsernye előtt a Dóm-szigeten kell lennem, mesélj, de tömören. Lehetőleg.

Reynevan felsóhajtott. És mesélt. Tömören. Lehetőleg. A kanonok meghallgatta. Miután meghallgatta, sóhajtott. Mélyet.

– Ajaj, fiú, fiú – mondta, és a fejét csóválta. – Kezdesz pokolian kevéssé eredeti lenni. Akármilyen problémád van, mindnek ugyanaz a teteje. Valamennyi gondod, hogy tudós módra fejezzem ki magam, feminini generis.

*

Patkódobogás remegtette meg a földet. A ménes keresztülszáguldott a mezőn, kaleidoszkópszerű röpke villogásban látszottak a pej, fekete, szürke, tejszínű, almásderes és gesztenyebarna színekben csillogó szügyek és farok. Lobogtak a farkak és dús sörények, pára tódult az orrlyukakból. Dzierżka de Wirsing két kézzel támaszkodott a nyeregkápára, úgy nézelődött, és szemében öröm és boldogság tükröződött, azt gondolhatta volna az ember, hogy nem egy lócsiszár szemlélgeti csődörjeit és kancáit, hanem anya a gyermekeit.

– Úgy látszik, Reynevan – mondta feléje fordulva –, akármilyen problémád van, mindnek ugyanaz a teteje. Az összes gondod, úgy látszik, szoknyát, copfot hord.

Ügetésre fogta szürke lovát, a ménes után igyekezett. Reynevan utánasietett. Mutatós pej ménje kettős járású volt. Reynevan még nem teljesen barátkozott meg a ló szokatlan ritmusával. Dzierżka hagyta, hogy felzárkózzék hozzá.

– Nem tudok neked segíteni – közölte nyomatékosan. – Egyedül annyit tudok érted tenni, hogy neked ajándékozom azt a csikót, amelyiken ülsz. És mellékelem az áldásomat. És a zablájára Szent Eligiust, a lócsiszárok patrónusát ábrázoló medáliát tűztem. Jó ez a ló. Erős és kitartó. Hasznát veszed. Fogadd el ajándékba. Ez a köszönet Elenzáért. Azért, amit érte tettél.

– Csak az adósságomat törlesztettem. Azért, amit ő tett egyszer értem. A lóért pedig köszönet.

– A lovon kívül csak tanáccsal tudok neked segíteni. Menj vissza Boroszlóba, keresd fel Otto Beess kanonokot. Vagy már meg is látogattad? Amikor Elenzával voltál Boroszlóban?

– Otto kanonok kegyvesztett lett a püspöknél. Úgy tűnik, épp miattam. Haragot táplálhat velem szemben, lehet, hogy egyáltalán nem örül neki, ha meglátogatom. Amiből baja lehet…

– De aggódó vagy! – Dzierżka kiegyenesedett a nyeregben – A te látogatásaid mindig veszélyesek. Amikor idejöttél, Schalkauba, nem gondoltál erre?

– Gondoltam. De Elenzáról volt szó. Féltem őt egyedül elengedni. Biztonságban akartam idehozni…

– Tudom. Nem veszem rossz néven, hogy idejöttél. De segíteni nem tudok. Mert félek.

Dzierżka hátratolta cobolyprémes kalapját, kezével megtörölte az arcát.

– Rám ijesztettek – mondta, és oldalra nézett. – Úgy rám ijesztettek, mint a fene. Akkor, huszonötben, szeptemberben Frankensteinben, a Groch Bergnél. Emlékszel, mi volt ott? Úgy megrémültem akkor, hogy… Kár a szóért. Reynevan, én nem akarok meghalni. Nem akarom úgy végezni, mint Neumarkt, Throst és Pfefferkorn, mint később Ratgeb, Czajka és Poschman. Mint Cluger, akit a feleségével és a gyerekeivel együtt a házában égettek meg. Befejeztem a csehekkel folytatott kereskedést. Politikáról nem beszélek. Nagy adományt tettem a boroszlói székesegyháznak. És még egyet, nem kisebbet, a husziták elleni püspöki keresztes hadjáratra. Ha kell, többet is adok. Inkább, mint hogy egy éjszaka lángolva lássam a tetőm. És Fekete Lovasok legyenek az udvaromon. Élni akarok. Főleg most, amikor…

Elhallgatott, elgondolkozva csavargatta és nyomogatta a kantár csatját.

– Elenza… – fejezte be, elfordítva a tekintetét. – Ha úgy akarja, elmegy. Nem fogom visszatartani. De ha az lenne a kívánsága, hogy itt maradhasson, Schalkauban… Itt maradhasson… Sokáig… Akkor nem lesz ellene semmi kifogásom.

– Tartsd itt. Ne engedd meg, hogy megint elmenjen valahová önkéntesnek. A leánynak szíve és elhivatottsága van, de a kórházak… A kórházak mostanában veszélyesek lettek. Tartsd itt Schalkauban, Dzierżka asszony.

– Igyekszem. Ami viszont téged illet…

Dzierżka megfordította a lovát, közelebb jött Reynevanhoz, a két kengyel szinte egymáshoz ért.

– Te, rokon, kedves vendég vagy itt. Gyere, amikor csak kedved tartja. De Szent Eligiusra, legyen benned némi tisztesség. Légy belátó ezzel a lánnyal, legyen egy kis szíved. Ne gyötörd.

– Tessék?

– Ne sírdogálj Elenza előtt egy másik nő iránti szerelmedről – Dzierżka de Wirsing keményebb hangnemre váltott. – Ne mesélj neki egy másik nő iránti szerelmedről. Ne beszélj róla, mekkora nagy szerelem ez. És ne várd el tőle, hogy ebben együtt érezzen veled. Ne okozz neki szenvedést…

– Nem ér…

– Érted, érted.

*

– Igazad van, atyám – ismerte el Reynevan keserűen. – Tényleg, ami probléma, az mind nőnemű. És ezek a problémák úgy sokasodnak, mint a gomba eső után… De e pillanatban a legnagyobb, az Jutta. És most kutyaszorítóban vagyok. Egyáltalán nem tudom, mit csináljak…

– Na, akkor ketten vagyunk – közölte Otto Beess kanonok komolyan. – Mert én sem tudom. Nem szóltam közbe, amikor a mesédet szövögetted, noha időnként úgy hangzott, mint egy trubadúr éneke, annyi igazán fantasztikus lehetetlenséget tartalmazott ugyanis. Kivált Gregor Heintschét, az inkvizítort nem tudom elképzelni a nőrabló szerepében. Heintschének megvan a maga hírszerzése és elhárítása, van ügynökhálózata, azt is tudni lehet, hogy régóta próbál beépülni a husziták közé, és nem válogatós a módszereiben. De a leányrablás? Erről sehogy sem vagyok meggyőződve. De hát, minden lehetséges.

– Ez éppenséggel igaz – morogta Reynevan.

A kanonok belefúrta a tekintetét, nem mondott semmit. Ujjaival az asztalon dobolt.

– Ma van a Purificatio – mondta végül. – Február másodnapja. A wilmsdorfi csata óta öt hét múlt el. Gondolom, egész idő alatt Sziléziában tartózkodtál. Hol voltál? Felkerested esetleg a Fehér Templom kolostorát?

– Nem. Kezdetben ez volt a szándékom… Az apátnő mágus volt, a mágia segíthetett volna Jutta megtalálásában. De nem mentem el oda. Akkor… Akkor veszélyt hoztam rá, Juttára és az apácákra, az egész kolostorra, kis híján vesztüket okoztam. Ezenkívül…

– Ezenkívül – fejezte be a kanonok fagyosan – féltél az apátnő szemébe nézni, nem sokkal azután, hogy meggyilkoltad a testvéröccsét. És ami a kolostor bajba keverését illeti, igazad van, de még mennyire. Grellenort nem felejtett. A püspök feloszlatta a zárdát, a klarisszákat különböző kolostorokba irányították, az apátnőt vezekelni küldték. Így is szerencséje volt. A Szabad Szellem Testvérisége, a beginák Harmadik Temploma, a katharizmus, a mágia… Ilyesmiért máglya jár. A püspök úgy megégettette volna, mint kétszer kettő négy, szemrebbenés nélkül. Sehogy sem volt azonban az ínyére, hogy eretnekségért és varázslásért elítélje, aztán nyilvánosan elveszejtse annak a Münsterbergi János hercegnek a testvérnénjét, akit ugyanekkor már a hitért vívott harc mártírjává tett meg, akinek a lelki üdvéért misét celebráltatott, és Szilézia széltében-hosszában megverette a harangokat. Az apátnő tehát megúszta, a vége vezeklés lett. Azt mondod, mágus volt? Rólad is azt mondják, hogy varázsló vagy. Hogy értesz a varázsláshoz, sámánokkal és szörnyekkel közösködsz. Miért nem náluk keresel hát segítséget?

– Kerestem.

*

A Grauweide nevű falut nem gyújtották fel, megmenekült. Ugyancsak épen maradt fél mérföldre onnan a Vogelgesang nevű település. Ez jót ígért, optimizmusra adott okot. Annál nagyobb és fájdalmasabb volt a kiábrándulás.

A Gdimir nevű kolostori faluból szinte semmi sem maradt, a hiány és az üresség érzését fokozta az üszkös romokat vastag rétegben eltakaró hó, amelynek fényes fehérségéből hébe-hóba meredeztek ki a feketére szenesedett oszlopok, gerendák és megperzselt kémények. Nem sokkal több maradt meg a falu szélén az Ezüst Harang fogadóból sem. A helyén a falszerkezet maradványain és a megfeketedett téglahalmazokon megégett deszkák, szarufák és tetőgerincek kusza halmai álltak ki a hó alól.

Reynevan körbelovagolta a romokat, megnézte az üszkös maradványokat, amitől kedves emlékei támadtak tavalyról, az 1427–1428-as télről. A ló óvatosan lépegetett az elégett fadarabokkal teli hóban, patkóját magasra emelve lépte át a gerendákat.

A falmaradványok fölött szürke füstcsík emelkedett fel, a fagyos levegőben szinte tökéletesen függőlegesen.

A kis tűz mellett térdelő szakállas csavargó a ló horkantása és a hó csikorgása hallatára felemelte a fejét, feljebb tolta szemöldökéig érő prémsapkáját. És folytatta addigi tevékenységét, vagyis a bundája szegélyével eltakart parázs fújkálását. Kissé arrébb, a fal mellett kormos fazék állt, mellette duda, egy zsák, és egy összeszíjazott láda.

– Dicsértessék – köszönt rá Reynevan. – Idevalósi vagy? Gdimiri?

A csavargó felnézett, majd folytatta a fújkálást.

– Hová mentek az itteniek? Nem tudod? A kocsmáros, Martin Prahl meg a felesége? Nem tudod véletlenül? Nem hallottad?

A csavargó, amint a reagálásából következtetni lehetett rá, vagy nem tudta, vagy nem hallotta, vagy nem törődött Reynevannal és a kérdezősködésével. Vagy süket volt. Reynevan beletúrt a zsebébe, azon töprengett, mennyivel tudja leapasztani szerény vagyonát. A szeme sarkából vette észre a mozgást.

A csavargó mellett, a lecsüngő jégcsapokkal teli zömök facsonk alatt egy gyerek ült. A legfeljebb tízéves kislány fekete volt, és sovány, mint egy kiéhezett kisvarjú. Reynevanra bámuló szeme is varjúszerű volt: fekete és üvegesen merev. A csavargó a parazsat fújta, mormogott, felállt, kinyújtotta a kezét, valamit motyogott. A tűz recsegve lőtt ki a rőzsehalomból. A Kisvarjú örömének adott kifejezést. Különös, fütyülő, egyáltalán nem emberi hangon.

– Jon Malevolt – szólalt meg Reynevan hangosan, lassan és határozottan, már kezdett rájönni, kivel találkozott. – Jon Malevolt, az ámony. Nem tudod, hol találhatnám meg? Dolgom van vele, élet-halál fontosságú dolgom… Ismerem őt. A pajtása vagyok.

A csavargó a tűz mellé rakott kövekre tette a fazekat. És felemelte a fejét. Úgy nézett Reynevanra, mintha csak most vette volna tudomásul a jelenlétét. Éles tekintete volt. Mint egy farkasé.

– Valahol ebben az erdőben – folytatta Reynevan lassan – lakik két… Két hölgy. Akik ismerik, hmm… Ismerik az Arkánumot. Ismerőse vagyok azoknak a hölgyeknek, de nem tudom az utat. Megmutatnád?

A csavargó ránézett. Farkastekintettel.

– Nem – mondta végül.

– Mit nem? Nem tudod? Nem ismered? Vagy nem akarod?

– A nem az nem – mondta a Kisvarjú. A magasból, a fal tetejéről. Reynevannak fogalma sem volt róla, hogy került oda, milyen csoda folytán tudott oda följutni, méghozzá észrevétlenül, a fa alól, ahol addig üldögélt.

– A nem az nem – ismételte meg fütyülő hangon, fejét behúzta sovány vállai közé. Zilált haja az arcába lógott.

– A nem az nem – erősítette meg a csavargó, és megigazította a sapkáját.

– Miért?

– Ezért. – A csavargó széles mozdulattal mutatott az üszkös romokra. – Azért, mert tobzódtatok a bűnökben. Mert tűz és halál jár előttetek, utánatok pedig üszkös romok és hullák maradnak. És még mertek kérdéseket feltenni? Útbaigazítást kérni? Útirányról faggatózni? Magatokat pajtásnak nevezni?

– Magatokat pajtásnak nevezni? – ismételte meg a Kisvarjú, mint a visszhang.

– Mit számít – a csavargó le sem vette farkastekintetét Reynevanról. – Mit számít, hogy akkor egy voltál közülünk a Groch Bergen? Az régen volt. Ma te, ti mind bűnnel, vérrel vagytok megfertőztetve, dögvészként. Ne hozzátok ránk a ragályotokat, tartsátok magatokat messze tőlünk. Menj innen, ember. Menj utadra.

– Menj utadra – ismételte meg a Kisvarjú. – Nem akarjuk, hogy itt légy.

*

– Aztán mi volt? Hová jutottál?

– Ohlauba.

– Ohlauba? – A kanonok hirtelen felszegte a fejét. – Csak azt ne mondd, hogy ott voltál…

– A Szent Antal előtti vasárnap? De még mennyire. Ott voltam.

Otto Beess sokáig hallgatott.

*

– Az a lengyel, Łukasz Bożyczko – mondta a kanonok – a következő rejtélyes pont a mesédben. Egyszer, talán kétszer láttam őt az inkvizítornál. Gregor Heintsche reverendáján lógott, úgy trappolt utána, mint egy kisinas. Nem tett rám nagy benyomást. Úgy is mondhatnám: annyira hasonlít mindenható szürke eminenciásra, mint a mi Konrád püspökünk istenfélő, erényes aszkétára. Úgy néz ki, mint aki kettőig is csak nehezen tudna elszámolni. És ha a semmit szeretném lefesteni, őt kérném fel, hogy pózoljon nekem.

– Attól félek – válaszolta Reynevan –, a külseje megtévesztő látszat. Jutta miatt is ettől félek.

– Azt elhihetem, hogy látszat – Otto Beess bólintott. – Mostanában jó néhány a szemem láttára foszlott semmivé. Szinte kővé dermedtem azon, amit utána láttam. De egy dolog a látszat, más az egyházi hierarchia. Sem Bożyczko, sem más mindenes nem tenne vagy kezdeményezne semmit a saját szakállára, az inkvizítor háta mögött, a tudta nélkül. Ergo, Heintschének kellett kiadnia azt a parancsot, hogy rabolják el és börtönözzék be Jutta Apoldát. Ezt pedig semmiképpen nem tudom elképzelni. Egyáltalán nem illik bele abba, amit erről az emberről tudok.

– Az emberek változnak – Reynevan beharapta az ajkát. – Mostanában az én szemem láttára is foszlottak szerte látszatok. Tudom, hogy minden lehetséges. Minden megeshet. Még az is, amit nehéz elképzelni.

– Ami igaz, az igaz – sóhajtott fel a kanonok. – Sok mindent nem tudtam azelőtt elképzelni, ami az utóbbi években megesett. Gondolhatta volna valaki, hogy engem, a székesegyházi káptalan prépostját, ahelyett, hogy infulátussá, az egyházközség segédpüspökévé, sőt in partibus infidelium címzetes püspökké léptettek volna elő, káptalani kántorrá fokoznak le? Mégpedig a legjobb pajtásom, a felejthetetlen Heinrich Bielau unokaöccse miatt?

– Atyám…

– Hallgass, hallgass. – A kanonok ingerülten legyintett. – Ne sajnálkozz itt, hogy nem a te hibád. Még ha előre láttam volna, mi lesz a vége, akkor is segítettem volna. Ma is segítenék neked, most, amikor a veled, kiátkozott huszitával tartott kapcsolat százszorta keményebb következménnyel fenyeget, mint a püspöki kegyvesztés. De nem vagyok abban a helyzetben, hogy segíthessek. Nincs hatalmam. Nincsenek információim, ugyanis a hatalom és az információkhoz való hozzáférés elválaszthatatlan egymástól. Nincsenek informátoraim. Akik hűségesek, és bizalomra méltók voltak, azokra leszúrva találtak rá valamelyik sikátorban. A többiek, köztük a szolgák, ahelyett, hogy nekem jelentenének, rólam jelentenek. Még Felicián atya is… Emlékszel a Tetűnek is nevezett Felicián atyára? Ő mártott be a püspök előtt. És azóta is ezt teszi. A püspök ezért segít neki feljebb kapaszkodni a ranglétrán, nem tudja, hogy az az ebfajzat… Á! Reynevan!

– Tessék?

– Valami eszembe jutott. Épp Feliciánról. Ami a te Juttádat illeti… Lehetne egy bizonyos módon… Talán nem ez a legjobb, de pillanatnyilag más megoldás nem ötlik fel… Viszont idő kell hozzá. Pár nap. Tudnál Boroszlóban maradni pár napig?

– Tudnék.

*

A fürdő bejárata fölötti táblán Szent Kozma és Damján, a borbélyok két patrónusa volt látható, az egyiket balzsamosdobozzal, a másikat gyógyelixíres üvegcsével ábrázolta a művész. Aki sem a festéket, sem az aranyozást nem sajnálta az ikerszentektől, a tábla ennek köszönhetően vonzotta a tekinteteket, az élénk színek messziről is szembeötlőek voltak. A borbélynak bőségesen megtérült a művészre költött pénz: noha a Malom utcában volt egypár fürdő, és a kuncsaftok választhattak közülük, a Kozma és Damján általában tele volt. Reynevannak, akit a színes tábla már két napja is idevonzott, ha el akarta kerülni a tömeget, előre be kellett jelentkeznie a látogatáshoz.

A fürdőben, bizonyára tekintettel a korai időpontra, tényleg nem volt tömeg, a cipőtárolóban mindössze három pár csizma volt, három öltözet ruha lógott felakasztva, egy ősz öreg vigyázott rájuk. Az öreg aszott, vézna volt, de az arca olyan volt, hogy a tartaroszi Kerberosznak sem vált volna szégyenére, Reynevan tehát aggódás nélkül hagyta őrizetére ruháját és vagyonát.

– A fogacskák nem rendetlenkednek? – a borbély reménykedő mosollyal dörzsölte össze a kezét. – Kihúzzuk esetleg valamelyiket?

– Nem, köszönöm. – Reynevan enyhén megrázkódott a műhely falát ékesítő különböző méretű fogók láttán. A fogók mellett volt ott imponáló borotva-, olló-, bicska- és késgyűjtemény is.

– De eret azért vágunk? – a borbély nem veszítette el a reményét. – Mért is ne vágnánk?

– Február van. – Reynevan lenéző pillantást vetett a borbélyra. Már első látogatásakor jelezte, hogy van némi köze a medicinához, tapasztalatból tudta, hogy a fürdőkben a medikusokat jobban szolgálták ki.

– Télen – tette hozzá – nem szabad eret vágni. Ezenkívül újhold van. Ez sem a legjobb előjel.

– Ha így van… – A borbély megvakarta a tarkóját. – Akkor csak borotválás?

– Előbb a fürdő.

Kiderült, hogy a fürdőhelyiség Reynevan kizárólagos rendelkezésére állt, a többi kuncsaft szemmel láthatóan a forró vizes medencét, a gőzt és a nyírfavesszőket használta. A kád mellett sürgölődő Bademeister, a fürdőmester a kuncsaft láttán félrehúzta a nehéz tölgyfa deszkákból készült fedelet. Reynevan habozás nélkül bemászott a kádba, élvezettel elnyújtózott, nyakig belemerült a vízbe. A Bademeister félig visszatolta a fedelet, nehogy a víz kihűljön.

– Vannak eladó medikai értekezéseim – szólalt meg a még ott álló borbély. – Nem drágák. Aegidius Carbolienustól a De urinis. Sigismund Albicustól a Regimen sanitatis…

– Köszönöm. Pillanatnyilag korlátozom a kiadásaimat.

– Ha így van… Akkor csak borotválás?

– A fürdő után. Hívni fogom kegyelmedet.

A meleg fürdő ellustította és elringatta Reynevant, elbóbiskolt, nem is tudta, mikor. A szappan erős szagától, az ecset és az arcára kent hab érintésétől ébredt fel. Érezte, ahogy a borotva megkarcolja, először, másodszor, harmadszor. A mögötte álló borotvamester hátrahajtotta a fejét, a nyakát és az ádámcsutkáját kaparta, a borotva a következő, igen heves mozdulatra fájdalmas sebet ejtett az állán. Reynevan a fogain keresztül szitkozódott.

– Megvágtam volna? – hallotta a háta mögül. – Bocsánatot kérek. Mea culpa. A gyakorlat hiánya miatt. Dimitte nobis debita nostra.

Reynevan ismerte ezt a hangot. És a lengyel akcentust.

Mielőtt bármit tehetett volna, Łukasz Bożyczko rátámaszkodott a kád tölgyfa fedelére, úgy betolta, hogy Reynevant a peremhez szorította, erősen megnyomta a mellkasát.

– Tényleg olyan vagy – mondta az Inkvizíció küldötte –, mint a majoránna, Bielaui Reinmar. Minden ételben és fogásban ott vagy. Őrizd meg a nyugalmad és a türelmed.

Reynevan megőrizte a nyugalmát és a türelmét. Sokat segített ebben a súlyos fedél, amely hatásosan a kádhoz rögzítette. És a borotva látványa, amelyet Łukasz Bożyczko még mindig a kezében tartott. Miközben Reynevanra függesztette a tekintetét.

– Decemberben Münsterbergnél – Łukasz Bożyczko összecsukta a borotvát – utasítást adtunk neked, emlékeztetlek rá. Arra köteleztünk, hogy térj vissza az Árvákhoz, és várd a további parancsokat. Csak azért nem tiltottunk meg neked kategorikusan mindenféle tevékenységet, köztük a nyomozást, keresést és kutakodást, mert okosnak véltünk. Aki okos, az megértené, hogy az effajta tevékenységnek sem értelme, sem esélye nincs, hogy a keresésnek egy csepp eredménye sem lesz. Ha az a kívánságunk, hogy valami rejtve maradjon, akkor rejtve lesz, és rejtve is marad. In saecula saeculorum.

Reynevan az odanyújtott törülközővel megtörölte égő arcát és vizes homlokát. Nagy lélegzetet vett, bátorságot gyűjtött.

– Mi a garancia – mordult fel –, hogy Jutta egyáltalán él még? Hogy nem rejtettétek el örökkön örökké egy árok fenekére? Én is emlékeztetlek titeket valamire: decemberben Münsterbergnél semmibe sem egyeztem bele, semmit sem fogadtam meg. Nem ígértem meg, hogy nem fogom Juttát keresni, mégpedig abból az egyszerű okból, hogy keresni fogom. És nem egyeztem bele, hogy együttműködöm veletek. Ugyanolyan egyszerű okból: mert ebbe nem megyek bele.

Łukasz Bożyczko nézte egy darabig.

– Átkot mondtak ki rád – mondta végül, teljesen közömbös hangon. – Significavitot rendeltek el, jutalmat tűztek ki rád, élve-halva. Ha Sziléziában fogsz mászkálni, és keresed a nagy semmit, az első ember megöl, aki felismer. És a legbiztosabb, hogy Birkart Grellenort fog elkapni és elintézni, a varázsló, aki még mindig les rád. És ha megmentenéd is a bőröd, gondold el, hogy nekünk úgy vagy fontos, mint huszita, mint aki közel áll az Árvák és Tábor vezéreihez. Magánügyben járkáló és valami magánnyomozást folytató magánszemélyként számunkra senki vagy. Elvész a fontosságod. Egyszerűen törlünk a listáról. És akkor Juttádat soha többé nem látod viszont. Széna vagy szalma: vagy együttműködsz, vagy elfelejtheted a lányt.

– Megölitek.

– Nem. – Bożyczko le sem vette róla a szemét. – Nem öljük meg. Visszaadjuk a szüleinek, a nekik tett ígéretnek megfelelően. A megkötött megállapodás szerint, amelynek értelmében ideiglenesen elszigeteltségben tartjuk a kisasszonyt. Amikor pedig a botrány elül, és az egész ügy elapad, átadjuk nekik, és hagyjuk, hogy a szülei azt tegyenek vele, amit végső soron határoznak. Dilemma előtt állnak, van min gondolkodniuk. A leányt elcsábította egy átokkal sújtott eretnek, megszállott szerelmes, ráadásul belekeveredett a Szabad Szellem Nővérei eretnek szektájának a tevékenységébe… Apolda pohárnokék tehát aközött haboznak, férjhez adják-e romlott csemetéjüket, vagy zárják kolostorba, és már eldöntötték, hogy annak a kolostornak a lehető legtávolabbinak kell lennie, az esetleges hitvesnek pedig a lehető legmesszebbre eső vidékről kell jönnie. Neked, Reynevan, végeredményben nem fontos, mit határoznak. Mindkét esetben kicsi rá az esély, hogy Juttádat viszontláthasd. Arra pedig, hogy vele élj, semmi.

– És ha engedelmes leszek nektek, akkor mi lesz? A szüleinek tett ígéret ellenére visszaadjátok nekem?

– Te mondád. Egyből kitaláltad.

– Jó. Mit kell tennem?

– Halleluja – Bożyczko felemelte a kezét. – Laetentur caeli, örvendjen az ég, vigadjon a föld. Valóban, az Úr útja egyszerű, az igazak bátran lépnek rá, és gyorsan célhoz érnek. Üdv az egyszerű úton, Reinmar.

– Mit kell tennem?

Łukasz Bożyczko elkomolyodott. Hallgatott egy darabig, a száját harapdálta és nyalogatta.

– Cseh barátaid, az Árvák – mondta végül – tegnapelőttig, a Purificatióig Schweidnitznél álltak. Miután ott nem jutottak dűlőre, elmentek Striegauhoz, körülvették a várost. Eleget, eleget zaklatták már ezek a pusztító mürmidónok Szilézia szép országát. Eleinte tehát Striegauhoz mész. Meggyőzöd Královecet, hogy hagyjon fel az ostrommal, és menjen haza. Vissza, Csehországba.

– Hogyan érjem ezt el? Milyen módon?

– Úgy, ahogy szoktad – mosolyodott el az Inkvizíció küldötte. – Hiszen képes vagy rá, hogy befolyásold a sorsot és az eseményeket. Van tehetséged a történelem megváltoztatásához, hogy menetét teljesen új kerékvágásba tereld. Nem is oly régen adtad ennek bizonyítékát, Altwilmsdorfnál. Határozottan megfosztottad Sziléziát a Piastoktól, a münsterbergi hercegséget pedig a Piastok örökétől. Münsterbergi Jánosnak nem volt fiúutóda, az ő halálával a hercegség a cseh korona közvetlen birtokába kerül. Hogy a történelem megköszöni-e ezt neked, az majd kiderül. Pár száz év múlva. Menj el Striegauhoz.

– Elmegyek.

– És felhagysz az őrült keresgéléssel?

– Aha.

– A nyomozással és a kutakodással?

– Aha.

– Tudod, mit? Nemigen hiszek neked.

Mielőtt Reynevan egyet pislanthatott volna, Łukasz Bożyczko megragadta a csuklóját, és erősen megcsavarta a kezét. Megvillant a kezében a kinyitott borotva. Reynevan kapálózott, de a tölgyfa fedél továbbra is fogva tartotta, Bożyczkónak pedig vasmarka volt.

– Nemigen hiszek neked – sziszegte, és a lábával közelebb húzott egy réztálat. – Kezdetnek tehát egy kicsit eret vágok rajtad. Hogy javítsam az egészségedet és a jellemedet. Főként a jellemedet. Megállapítottam ugyanis, hogy felváltva vezetnek téged a melancolia és a cholera nedvei, amelyek az epe zöld és fekete váladékából keletkeznek. Ezek a rossz dolgok a vérben gyűlnek össze. Megcsapolom hát egy kicsit. Na, talán kicsit többet, mint egy kicsit.

Olyan gyorsan mozgott a kezében a borotva, hogy Reynevan alig tudta szemmel követni. Fájdalmat is alig érzett. Érezte a karján, tenyerén és ujjain végigömlő vér melegét. Hallotta, amint hangosan belecsurog a tálba.

– Igen, igen, tudom – bólintott Bożyczko. – Rossz előjelű idő ez az érvágáshoz. Tél, újhold, a nap a Vízöntő jegyében van, ráadásul péntek van, Vénusz napja. Ilyen napokon az érvágás nagyon legyengít. De ez jól is van így. Mert nekem fontos, hogy egy kicsit legyengítselek, Reynevan. Hogy csökkenjen egy kicsit az az energiád, amely teljesen helytelen irányba visz. Érzed? Már gyöngülsz. És fázol is. A lélek fürge, de a test mintha egy kicsit bágyadt volna, mi?

– Ne rángatózz, ne erőlködj velem. Nem lesz semmi bajod, túl értékes vagy nekünk ahhoz, hogy veszélyeztessem az egészséged, és szükségtelen szenvedésekkel gyötörjelek. Ne aggódj, a végén bekötözöm a kezed. És hidd el, jobban tudok kötözni, mint borotválni.

Reynevan vacogott a hidegtől. A fürdőhelyiség táncba kezdett a szeme előtt. Bożyczko monoton hangja mintha valahonnan messziről érkezett volna.

– Igen, igen, Reynevan. Pont ez a helyzet. Minden akció reakciót vált ki, minden eseménynek vannak következményei, és minden következmény újabb következményeket okoz. Domrémyben például, Champagne-ban egy Jehanne nevű kislány hangokat hallott. Mik lesznek ennek a következményei? Milyen hosszabb távú következményeket hoz az a francia ágyúgolyó, amely tavaly ősszel Orléans-nál szétroncsolta Salisbury grófja arcát? Olyat, hogy miután Salisbury kínhalált halt, Suffolk grófja lett az Orléans-t körülvevő sereg parancsnoka? Milyen befolyással lesznek a világ sorsára azok a versek, amelyeket már új poznańi püspöki minőségében fog megírni Stanisław Ciołek? Vagy az a tény, hogy Korybut Zsigmond, miután Jagellót lengyel királlyá kenték fel, és kiengedték Valdštejn várának börtönéből, nem tér vissza Litvániába, hanem Csehországban marad? Vagy az, hogy Jagelló és Luxemburgi Zsigmond római király összejön a volhíniai Łuckban, hogy megtanácskozzák Kelet-Európa sorsát? Milyen jelentősége van a történelemre nézve annak a ténynek, hogy sem Jagellót, sem Vitoldot nem lehet megmérgezni, a titokzatos szamogítiai forrásokból származó bűvös víz rendszeres fogyasztása hatásosan védi meg őket a méregtől? Vagy, hogy ne menjünk messzire, annak, hogy te, Bielaui Reynevan, ráveszed Jan Královec Árváit, hogy térjenek vissza Csehországba?

– Mindenki tudni szeretné, ezek vagy más események milyen hatással lesznek a történelemre, a világ sorsára. Mind szeretnék, de nem tudja senki. Én is szeretném, és én sem tudom. De hidd el: pokoli módon igyekszem. Reynevan? Hej! Hallasz engem?

Reynevan nem hallotta. Süllyedt.

Bele a rémálmokba.

*

A rémálmok az utóbbi időben már nem jelentettek problémát Elenza Stietencronnak – és ha mégis, akkor csekélyebbeket és kevésbé problematikusakat. Az ohlaui Szent Zoerard-hospíciumban a betegek mellett végzett egész napos munka után Elenza legtöbbször túl fáradt volt hozzá, hogy álmodjék. Miután ante lucem, a Laudes előtt felkeltették, és kiparancsolták az ágyból, Dorota Faberral és a többi önkéntessel együtt szaladt a konyhába reggelit készíteni, amit hamarosan szét kellett osztani a betegek között. Utána ima következett a kórház kápolnájában, utána a páciensek közti sürgölődés, utána megint konyha, utána mosoda, megint kórterem, ima, kórterem, padlófelmosás, konyha, terem, konyha, mosoda, ima. Ennek eredményeként Elenza rögtön az esti Ave után lezuhant a fekhelyére, és úgy aludt el, mint egy fatönk, tenyerét görcsösen rászorította a takaróra, a közeli ébresztéstől érzett félelmében. Nem csoda, hogy ez az életmód eredményesen szabadította meg az álmodástól. A rémálmok, amelyek korábban problémát jelentettek Elenzának, megszűntek.

Annál furcsább volt, hogy visszatértek. Advent közepétől Elenza megint vérről, gyilkosságról és tűzvészről kezdett álmodni. És Reynevanról. Bielaui Reinmarról. Reynevan többször is megjelent Elenza Stietencron álmaiban, olyan borzalmas körülmények között, hogy elkezdte belefoglalni őt az esti imájába. Őt is, akárcsak engem, vegyétek oltalmatokba, ismételgette magában, miközben fejet hajtott az oltár előtt, a pieta és Szent Zoerard előtt. Neki is, akárcsak nekem, adj erőt, hozz rá örömöt, ismételgette, miközben a Fájdalmas Szűzanya szobrának arcát nézte. Akárcsak engem, őt is védelmezd meg az éjszakában, légy a pajzsa, légy éber őrizője. És add, hogy legalább még egyszer láthassam, tette hozzá még lelke legmélyén, olyan halkan és olyan titokban, hogy sem a Védelmező, sem a szent ne ítélje el túlságosan világi gondolataiért.

1429. január tizenhatodika, a Szent Antal-nap előtti vasárnap a kórházban ugyanolyan dolgos nap volt, mint hétköznap, ugyanis váratlanul megszaporodott a munka. A cseh husziták, akikről egész decemberben sokat beszéltek, vízkereszt napján megérkeztek Ohlauhoz, és másnap behatoltak a városba. Némelyek pánikkeltő sötét előrejelzése ellenére nem került sor várostromra, harcra és vérontásra. Ohlau és Nimptsch hercege, Lajos ugyanúgy viselkedett, mint egy éve – megállapodást kötött a huszitákkal. Kölcsönösen előnyöset. A husziták megígérték, hogy nem gyújtják fel, és nem fosztják ki a hercegi jószágokat, cserébe a herceg mindkét ohlaui kórházban menedéket nyújtott a sebesült, beteg és rokkant cseheknek. És a kórházak azonnal tele lettek páciensekkel. Hiány lett priccsekből és fekhelyekből, a matracokat és a szalmazsákokat a padlóra terítették le. Rengeteg lett a munka, fokozódott az idegesség, ami hamar átterjedt mindenkire, még a rendszerint nyugodt premontrei szerzetesekre, még a rendszerint nyugodt Dorota Faberra is. Fokozódott az idegesség. A nyugtalanság. A kimerültség. És a ragálytól való leküzdhetetlen, bénító félelem.

Elenza az őt felébresztő lármát eleinte álombeli jelenésnek vélte. Nyögve megrántotta a posztótakarót, átfordította a fejét a nyálától nedves párnán. Megint az az álom, megint Wartháról álmodom, gondolta, miközben álom és ébrenlét határán ingadozott. Wartha elfoglalása és a mészárlás, négy éve. Vészharangok, kürtök zengése, lovak nyerítése, dörgés, durrogás, a támadók vad kiáltozása, a legyilkoltak halálüvöltése. Az ablakhártyákat megvilágító, a falakon villogó mozaikban táncoló tüzek…

Felpattant, felült. Félreverték a harangokat. Kiáltozás hallatszott. Tűz visszfénye világolt az ablakon túl. Ez nem álom, gondolta Elenza, ez nem álom. Ez tényleg most történik.

Kilökte az ablaktáblát, a hideggel együtt égésbűz tört be a szobába. A közeli piactérről torkok százainak ordítozása hallatszott fel, fáklyák százainak imbolygó fénye villogott. A Boroszlói-kapu felől lövések hallatszottak. Néhány szomszédos ház már lángban állott, a fényük az Újvár fölött az égre kúszott. Közeledtek a fáklyák. Úgy tűnt, mintha megmozdulna a föld.

– Mi történik? – kérdezte az egyik önkéntes lány reszkető hangon. – Tűz van?

Az épület hirtelen megremegett, recsegés-ropogás hallatszott, majd betört kapu robaja, vad kiáltozás, lövöldözés. Fegyvercsörgés. Az önkéntesek és az apácák kiabálni kezdtek. Csak ezt ne, gondolta Elenza. Csak azt ne, ami akkor volt, Warthában. Ne kiabáljon, ne sikítozzék, ne bújjon a sarokba a fejét térde közé rejtve. Ne pisiljen be a félelemtől, mint akkor. Menekülni. Az életét menteni. Istenem, hol van Dorota asszony?

Megint betört ajtó reccsen. Lábdobogás. Acél csengése. Ordítozás.

– Halál az eretnekekre! Üssön, aki istenhívő! Üsd!

Az előszoba sarkába kuporodó Elenza látta, hogy a katonák és a felfegyverzett csőcselék behatol a hospíciumba, látta a kidülledt szemeket, az izzadt, vörös arcokat, a gyilkos tébolyban vicsorító fogakat. A következő pillanatban a fülére szorította a tenyerét, hogy ne hallja a legyilkolt sebesültek iszonyú halálüvöltését. Behunyta a szemét, hogy ne lássa a lépcsőn sűrű hullámokban végigömlő vért.

– Üsd őket! Vágd! Vágd!

A csőcselék dobogva rohant el közvetlenül mellette, verejték és alkohol bűzét érezte. Az apácák vékony hangon kiáltoztak a dormitóriumban. Elenza a mosodába vezető ajtóhoz rohant. A kórházból még mindig idehallatszott a legyilkoltak tébolyító halálordítása. És a gyilkosok vad rikoltozása. Csizmakopogást hallott, a mosoda sötétjét fáklyák világították meg.

– Egy apácácska! Nővérke!

– Huszita kurvácska! Kapjátok el, fiúk!

Megragadták, lelökték a padlóra, kapálózott, betuszkolták a dézsák közé, lenyomták, súlyos, vizes lepedőt dobtak a fejére. Kiabált, fulladozott a bűzüktől és a lúg kipárolgásától. Röhögést hallott, miközben elszakították és letépték a ruháját. Miközben a combjai közé tolták a térdüket.

– Hej! Mi történik itt? Abbahagyni! Gyerünk, élénken!

Kiszabadult, letépte a fejéről a lepedőt. A mosoda ajtajában egy szerzetes állt. Egy dominikánus. Fáklyát tartott a kezében, csuháján félpáncél, az övén kard. A támadók lehorgasztották a fejüket, morogtak.

– Itt szórakoztok – mordult rájuk a barát. – Ott meg a testvéreitek a hit ellenségeivel számolnak le! Halljátok? Ott, ott van most a helye a jó keresztényeknek! Ott vár Isten munkája! Gyerünk, kifelé!

A támadók lehorgasztott fejjel, morgolódva és csoszogva mentek ki. A dominikánus betette a fáklyát egy tartóba, odajött hozzá. Elenza reszkető kézzel igyekezett lejjebb húzni a csípője fölé gyűrődött ruháját. A szeme könnyben úszott, a szája reszketett a visszafojtott sírástól. A barát lehajolt, odanyújtotta a kezét, segített, hogy felállhasson. Aztán erős ökölcsapást mért a fülére. A mosoda táncba kezdett a lány szeme előtt, a padló kiszaladt a lába alól. Megint elesett; mire magához tért, a barát már rajta térdelt. Ordított, megfeszítette magát, hánykolódott. A barát nagy lendülettel pofon vágta, megragadta a ruháját a mellén, heves mozdulattal szakította el a szövetet.

– Eretnek szuka… – hörögte. – Majd én megtérítelek…

Nem tudta befejezni. Reynevan a karjával hátraszorította a fejét, és késével elvágta a torkát.

*

Lefutottak a lépcsőn, be a fagyos éjszakába, a vörös fénybe burkolózó sötétségbe, a folyvást idehallatszó ordítozás és harci lárma közepette. Elenza megcsúszott az eljegesedett lépcsőn, elesett volna, ha nincs ott Reynevan segítő keze. Felnézett, a fiú arcára, könnyein keresztül látta, még kábultan, mindvégig nem volt benne biztos, nem álmodik-e véletlenül. A lába megbicsaklott, megbotlott. Reynevan észrevette.

– Menekülnünk kell – nyögte ki. – Menekülnünk…

Átkarolta, behúzta a fal kiszögellésébe, a jótékony homályba. Épp idejében. A sikátorban egy félmeztelen, vérző férfi futott, mögötte üvöltözve és rikoltozva tódult a csőcselék.

– Menekülnünk kell – ismételte meg Reynevan. – Vagy el kell valahol rejtőznünk…

– Én… – erőt vett a fuldoklásán és a szája reszketésén. – Te… Ments meg…

– Megmentelek.

Egyszer csak a piactéren találták magukat, a pellengér mellett, tébolyult tömegben. Elenza felnézett, egyenesen a Halál arcába. A rettegés kiáltása a torkába szorult. Ez csak egy szobor, nyugtatta magát reszketve. Csak egy szobor. A városháza nyugati bejárata fölötti timpanonba faragott csontváz, vicsorgó, kaszáját lengető halál. Ez csak egy szobor…

Az égő városháza ablakaiból lőttek. Lőfegyverek dörögtek, szisszentek az íjakról kilőtt nyílvesszők. Ezek a könnyebben megsebesült csehek, jutott Elenza eszébe meglepően világosan, a könnyebb sebesülteket és a lábadozókat szállásolták el a városházán. Nem hagyták magukat lefegyverezni…

Imbolyogva lépkedett, nem is tudta, hová. Reynevan megállította, erősen megszorította a karját.

– Álljunk itt meg – lihegte. – Álljunk mozdulatlanul. Elkerüljük a figyelmüket… Olyanok, mint a ragadozók… A mozgásra reagálnak. És a rettegés szagára. Ha nem mozgunk, észre sem vesznek bennünket…

Tehát álltak. Mozdulatlanul. Mint a szobrok. A pokol közepette.

A városháza elesett, áttörték a védelmet, a támadók hordája ordítozva rontott be. Pokoli üvöltözés közepette kezdték kidobálni az embereket az ablakokból a kövezetre, egyenesen a rájuk váró buzogányok és szekercék elé. Tíz-egynéhány előrángatott élőt és élőhalottat pikával szögeztek a falhoz. A haldoklókat összetiporták, darabokra szaggatták. Patakokban ömlött a vér, habzott a csatornákban.

A tüzektől nappali világosság keletkezett. Lángolt a városháza. A timpanonon kifaragott halál életre kelt a táncoló fényektől, vicsorgott, állkapcsát kattogtatta, kaszáját lengette. Égtek a piactér keleti részén a házak, égtek a városháza mögötti mészárszékek, égett a posztócsarnok, tűz emésztette el a vallon takácsok műhelyeit és a Mária utca gazdag bódéit. Lángok táncoltak a Szent Balázs-kórház homlokzatán és tetején, tűz zabálta fel a párkányokat és a tetőgerinceket. A kórház előtt rakásnyi hulla magasodott fel, folyamatosan új meg új testeket dobáltak rá. Véreseket. Megcsonkítottakat. A felismerhetetlenségig lemészároltakat. A tetemeket a nyakukhoz vagy valamely végtagjukhoz kötött hurokkal vonszolták végig a piactéren. Odahurcolták őket a kutakhoz. A kutak már megteltek. Lábak álltak ki belőlük. És kezek. Kinyúltak, kiemelkedtek, mintha bosszút kiáltanának a bűnökért.

– Még ha… – ismételte meg Elenza, nehezen mozgatva elmerevült ajkát. – Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól. Mert te velem vagy.

Még mindig Reynevan kezét szorongatta, érezte, hogy az a kéz ökölbe szorul. Ránézett a fiú arcára. És gyorsan elkapta a tekintetét.

A dühtől és gyilkolástól megittasodott csőcselék táncolt, énekelt, ugrált, rázta a lándzsákat a hegyükre tűzött fejekkel. Fejeket rugdostak a kövezeten, úgy dobálóztak velük, mint a labdákkal. Hódolatul, áldozat gyanánt rakták le a piactéren álló csapatnyi lovas elé. A lovak megorrontották a vért, prüszköltek, dobogtak, csengtek a patkók.

– Fel kell majd oldoznod, püspök atyám – mondta komoran az egyik lovas, egy hosszú hajú férfi, köpenyén szikrázott az arany és ezüst hímzés. – Hercegi becsületszavammal garantáltam ezeknek a cseheknek a biztonságot. Menedéket ígértem. Megesküdtem…

– Szeretett Lajos herceg, ifjú rokonom. – Konrád boroszlói püspök felemelkedett a nyeregben, rátámaszkodott a kápára. – Feloldozlak, amikor csak akarod. És ahányszor csak akarod. Habár az én szememben sine peccato vagy, Isten szemében ugyancsak kétségbevonhatatlanul az vagy. Az eretnekeknek tett eskü érvénytelen, eretneknek adott szó nem köt, és nem kötelez. Isten dicsőségére cselekszünk itt, ad maiorem Dei gloriam. Ezek jó katolikusok, Krisztus katonái, nézz csak oda, így fejezik ki Isten iránti szeretetüket. Hiszen ez abban nyilvánul meg, hogy gyűlölnek mindent, ami Isten ellenére és undorára van. Egy eretnek halála a keresztény dicsősége. Egy eretnek halála Krisztusnak hajt hasznot. Maguk az eretnekek pedig a test pusztulásával megmentik a lelküket.

– De ne gondold – tette hozzá, amikor látta, hogy szavai csekély hatást tesznek Ohlaui Lajosra –, hogy nem szánom őket. De, szánom. És haláluk órájában megáldom őket. Adj nekik, Uram, örök nyugodalmat. Et lux perpetua luceat eis.

Újabb véres fej gurult a herceg lovának lába elé. A ló megriadt, felkapta a fejét, topogni kezdett. Lajos megrántotta a kantárt.

A csőcselék üvöltött, rikoltozott, ordítozott, átfésülte a házakat, vadászott a megmenekülőkre, akikből egyre kevesebb lett. Folyamatosan reszkettette meg a levegőt a legyilkoltaknak a sikátorokból előhangzó halálordítása. Tombolt a tűzvész. Szüntelen jajszóval kongtak a bronzharangok.

A városháza timpanonjába faragott Halál gúnyosan nevetett, és a kaszáját lengette.

Elenza sírt.

*

Reynevan befejezte a történetét. Hrádeki Jan Královec, az Árvák kapitánya rátámaszkodott az ágyúra, nézte Striegaut, amely a beálló sötétségben feketének és fenyegetőnek látszott, mint egy lesben álló erdei állat. Hosszasan nézte. Aztán hirtelen megfordult.

– Elmegyünk innen – vetette oda. – Elég már. Elmegyünk. Hazamegyünk.

*

Ködös volt a reggel, az évszakhoz képest még enyhe is. A járőröket és a könnyűlovasság előőrseit követve, a szárnyakon pajzsot cipelő gyalogososztagokkal körülvéve vonult dél felé a szekéroszlop, mely maga mögött hagyta Striegaut. A Schweidnitz felé tartó országúton. Rychbach, Frankenstein, Wartha, Glatz felé. Homole felé. Csehország felé. Haza.

Nyikorogtak a telirakott szekerek tengelyei, a kerekek mély nyomokat vájtak az olvadó hóba. Csattogtak az ostorok, nyerítettek a lovak, bőgtek az ökrök. A kocsisok káromkodtak. Az oszlop fölött fekete madárrajok keringtek.

Striegauban megkongatták a harangokat.

Az Úr 1429. esztendeje, február tizenkettedike volt, a böjt első vasárnapja előtti szombat, sabbato proximo ante dominicam Invocavit.

*

Az Árvák kapitányai egy út menti magaslatról nézték a kivonulást. Feltámadó szél szaggatta a köpenyeket, lobogtatta a zászlókat.

Nem a legjobb volt a hangulat. A megfázott Klinštejni Brazda tüsszögött. Matěj Salava kiköpött. A máskor is rendszerint mogorva Lengyel Piotr még mogorvább lett. Még az általában derűs Žampachi Jan Kolda is csak motyogott az orra alatt. Jan Královec komoran hallgatott.

– Ó! Nézzétek! – Salava rámutatott egy hirtelenjében észrevett lovasra, aki a behavazott hegyoldalon igyekezett észak felé. – Ki az? Csak nem az a sebesült kis német? Szabadon engedted, Jan testvér?

– Elengedtem – ismerte el Královec vonakodva. – Csont és bőr. Váltságdíjat sem adtak volna érte. Hát akkor üsse kő.

– Isten segítségével meg is üti – köhintett Lengyel Piotr. – Sebesült. Egyedül, segítség nélkül, nem fog elvánszorogni Boroszlóig. Felfordul valahol a hóban.

– Nem lesz egyedül, és segítség nélkül sem – ellenkezett Jan Kolda, és rámutatott a másik lovasra. – Ha! Hisz az Reynevan a kettős járású lován! Neki is megengedted, hogy elmenjen, testvér?

– Megengedtem. Mert kicsoda ő, rabszolga vagy mi? Megbeszéltük. Hímezett-hámozott, láttam, valami rágja belülről. Végül azt mondta, phű, vissza kell mennie Boroszlóba. Hát menj, mondtam. És ennyi.

– Na, hát Istók vegye védelmébe – összegezte Brazda, és tüsszentett. – Indulás, testvérek.

– Indulás.

Lelovagoltak a magaslatról, némi galoppozással utolérték az oszlopot, az élre igyekeztek.

– Kíváncsi vagyok – mondta Brazda a mellette lovagló Jan Koldának, és ügetésre fogta vissza a lovát. – Kíváncsi vagyok, miket hallani mostanság a nagyvilágban…

– Beléd meg – fordult vissza Kolda – ugyan mi ütött megint? Nagyvilág, nagyvilág. Mit számít neked az a nagyvilág?

– Semmit – ismerte el Brazda. – Csak úgy, kíváncsiságból.

*

Ködös volt a reggel, februárhoz képest meglehetősen enyhe. Egész éjjel olvadt, hajnaltól felengedett a hó, a vasalt patkók utáni bemélyedéseket és a szekérkerekek préselte árkokat egy szempillantás alatt fekete víz töltötte meg. Nyikorogtak a tengelyek és a szekérrudak, prüszköltek a lovak, álmosan szitkozódtak a kocsisok. A majdnem háromszáz szekeret számláló oszlop lassan vánszorgott előre. Az oszlop fölött sós hering nehéz, fojtó szaga terjengett.

Sir John Fastolf álmosan himbálózott a nyeregben. A szunyókálásból Thomas Blackbourne kenti lovag izgatott hangja riasztotta fel.

– Mi van?

– De Lacy jön vissza.

Reginald De Lacy, az előőrs parancsnoka olyan hevesen fékezte le előttük a lovát, hogy a felfröccsenő sár miatt be kellett csukniuk a szemüket. A kis lovag szőke pihés ifjonti borostával borított arcán rémület tükröződött. Izgatottsággal vegyülve.

– Franciák, Sir John! – mondta vékony hangon, közben úrrá lett a lován. – Előttünk! Tőlünk keletre és nyugatra! Lesben állnak! Nagy erővel!

Nekünk már annyi, gondolta Sir John Fastolf. Nekem már annyi. Elvesztem. Pedig annyira közel volt, annyira közel volt. Kis híján sikerült. Sikerült volna, ha nem…

Sikerült volna, gondolta Thomas Blackbourne. Sikerült volna nekünk, John Fastolf, ha te, undorító korhely, nem ittad volna magadat eszméletlenre minden út menti fogadóban. Ha te, züllött disznó, nem kurválkodtál volna minden környékbeli bordélyban. Ha nem így lett volna, a békaevők nem szereztek volna tudomást rólunk, már régen a mieink között lennénk. De most elvesztünk…

– Mennyien… – Sir John Fastolf krákogva tette szabaddá a torkát. – Mennyien vannak? És ki? Láttál jeleket?

– Hát úgy… – Reginald De Lacynek elállt a szava szégyenében, amiért nem nézte meg pontosan a francia zászlókat. – Úgy kétezren… Orléans-ból, úgyhogy biztosan a Fattyú… Vagy La Hire…

Blackbourne elkáromkodta magát. Sir John titokban felsóhajtott. Végignézett a saját csapatán. Száz páncélos lovas. Száz gyalogos. Négyszáz walesi íjász. Kocsisok és szolgák. És háromszáz szekér. Háromszáz büdös szekér, büdös sós heringgel teli büdös hordókkal, amit Párizsban vásároltak, hogy Suffolk grófja Orléans-t körülvevő nyolcezres seregének legyen böjtös ennivalója. Hering, gondolta Sir John lemondóan. A heringek miatt búcsúzom az életemtől. Egy kupac heringben halok meg. Heringből lesz a sírom, heringből a sírkövem. By God! Egész London pukkadozni fog a nevetéstől.

Háromszáz szekér hering. Háromszáz szekér. Szekerek.

– Kifogni a lovakat! – bömbölte Sir John Fastolf bikahangján, felállva a kengyelben. – Négyszögbe állítani a szekereket! Összekötni a szekérrudakat és a kerekeket! Mindenkinek osszanak ki íjat!

Megőrült, gondolta Thomas Blackbourne. Vagy még ki sem józanodott. De futott, hogy teljesítse a parancsot.

Rögtön meggyőződünk róla, mennyi benne az igazság, gondolta Sir John, miközben futkározó seregét és a kialakított szekérsáncot nézte. Abban, amit a bohémiánokról meséltek, a hussitákról, akik valahonnan Kelet-Európából vagy Kisázsiából jöttek… A diadalaikról, a szászok és a bajorok elleni megsemmisítő győzelmeikről… Arról a híres vezérükről, akit hogy is hívnak… God damn… Sheeshka?

Az Úr 1429. esztendejében február tizenkettedike volt, az első böjti vasárnap előtti szombat. Ragyogott a nap, szétkergette az alacsonyan gomolygó ködöt. A heringek, úgy tűnt, még erősebben kezdtek bűzleni. Keletről, a Rouvray nevű kisváros felől egyre hangosabb lódobogás hallatszott.

– Íjakat kézbe! – ordította Thomas Blackbourne, és kardot rántott. – They’re coming!

Blackbourne-nak és Sir John Fastolfnak fogalma sem volt róla, hogy csak a véletlennek köszönhetően maradtak életben, hogy csak a szerencse mentette meg őket. Ha ez a szerencse nem lett volna, nem élték volna meg a reggelt. Jean Dunois gróf, az Orléans-i Fattyú néhány napja szerzett tudomást a heringszállítmányról. Másfél ezer orléans-i lovasa, és vele együtt La Hire, Xantrailles és a skót John Stuart lesben állt Rouvraynél, hogy közvetlenül hajnal előtt megrohanják és szétmorzsolják az angol menetoszlopot. Ámde Dunois, noha hevesen lebeszélték róla, tervét a Rouvraynél táborozó Clermont grófra alapozta. Clermont grófnak kellett elsőként lecsapnia. Clermont gróf elbűvölő ifjú volt, csinos, mint egy leányzó. Mindig más csinos ifjakkal vette magát körbe. A háborúhoz nem értett. De VII. Károly unokatestvére volt, és számolni kellett vele.

Clermont fiúka, ahogy La Hire nevezte őt, nyilvánvalóan az egész vonalon kudarcot vallott. Elszalasztotta a pillanatot, elmulasztotta a meglepetést. Nem adott parancsot a támadásra, ugyanis el volt foglalva. Reggelizett. Reggeli után bepomádézták és megfésülték a haját. Fésülködés közben a gróf rámosolygott a kíséretében lévő egyik ifjúra, puszit dobott neki, a szempilláját rezegtette. Dunois futárjait a gróf semmibe vette. Az angolokról pedig megfeledkezett. Fontosabb dolgai és tervei voltak.

A zűrzavarban és fejetlenségben, amikor világos lett, hogy a pillanatot elszalasztották, hogy az angolokat már nem lehet meglepni, amikor Dunois szitkozódott, amikor La Hire és Xantrailles tétlenül, kezüket széttárva, parancsra hiába várva álldogált, John Stuart nem bírta ki. A skót lovassággal együtt a saját szakállára indult rohamra az angol szekerek ellen. Vágtatva követte őket, és harcba szállt a türelmetlen franciák egy része is.

– Célozz! – kiáltotta Dikkon Wilby, az íjászok parancsnoka, amikor meglátta a rájuk rohanó páncélos éket. – Célozz! Remember Agincourt!

Az íjászok felajzották a hosszú íjakat. Megcsikordultak a felhúzott idegek. Sir John Fastolf levette a sisakját, lángvörös fürtjei harci zászlóként villogtak.

– Most! – bődült fel, akár egy tulok. – Fuck them good, lads! Fuck the buggers!

Három sortűz, három nyílzápor is elég volt hozzá, hogy a skótok szétmorzsolódjanak. Kevesen vágtattak el a szekerekig, ők is csak azért, hogy ott leljék halálukat. Gerelyek és lándzsák nyársalták fel, alabárdok és lochaberi fejszék vágták le őket. Halálordítások szálltak fel a téli égboltra.

De Lacy és Blackbourne, noha a huszitákról keveset, harci taktikájukról pedig még kevesebbet hallottak, azon nyomban felfogták, mit kell tenniük. Száz nehézpáncélosuk élén ellentámadásba, majd üldözésbe rontottak ki a szekerek mögül. A skótok hátába kerülve úgy levágták őket, hogy az végigvisszhangzott a síkságon. A szekereken lévő walesiek diadalittasan ugrándoztak, szitkozódtak, és két ujjukat mutogatták a menekülőknek.

A heringek bűzlöttek.

Köszönet néked, Uram, emelte az égre tekintetét Sir John Fastolf. Köszönet néktek, szekerek. Dicsőség néktek, vitéz ázsiai bohémiánok, dicsőség néked, Sheeshka vezér, bár pogány a neved, nagy a te hadi tehetséged. I’ll be damned, dicsőség nékem, Sir John Fastolfnak is. Kár, hogy Bardolph és Pistol nem láthatták ezt, nem nézhették végig felejthetetlen diadalomat. Á, ez a csata, amely Rouvraynél zajlott le Anno Domini 1429, a böjt első vasárnapja előtti szombaton, örökké heringcsata néven lesz nevezetes. Rólam pedig…

Rólam színdarabokat fognak írni.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Reynevan Boroszló városában összeesküvést sző és ármánykodik. A cselszövés elméletében és gyakorlatában egyaránt megnyilvánuló hiányosságok következtében a kezdeti sikerek szorult helyzetbe torkollanak, és nem is akármilyenbe.

A világ számára egykor Hanys Gwisdekként ismert, ma Tetűnek nevezett Felicián atya, jelenleg két boroszlói templom oltáros papja viszonylag rendszeresen, többé-kevésbé havonta egyszer, rendszerint keddi napokon fordult meg a Szent Mór-templom melletti vallon negyedben. Ennek több oka volt. Először is, a vallonokról köztudott volt, hogy gonosz fekete mágiát művelnek, és aki házaik közelében tekereg, az könnyen kitehette magát a hatásának. Az idegeneknek, kivált a hívatlanul érkezőknek vagy az ellenséges beállítottságúaknak a vicus sancti Mauritii veszélyes volt, a behatolóknak számolniuk kellett a következményekkel – nyomtalanul el is tűnhettek. Tehát behatolók, köztük ügynökök és spiclik nem kószáltak a vallon negyedben, nem kémkedtek itt. És éppen ez nagyban kedvezett Felicián atyának.

A másik két oka annak, hogy az oltáros pap a vallonok közé járt, ugyancsak a mágiával volt kapcsolatos. Meg egymással is. Felicián atya aranyértől szenvedett. A kórság nemcsak véres székletben és elviselhetetlenül égő seggtáji fájdalomban mutatkozott meg, hanem abban is, hogy jelentősen csökkent a férfiereje is. A vallonok – pontosabban a Vörös Malom bordély vallon prostituáltjai – mágikus orvoslást alkalmaztak Felicián atya bajára. A mágikus vallon tömjénnel körbefüstölt, mágikus vallon balzsamokból készült beöntéssel és mágikus vallon borogatással kezelt Felicián atyának, egyszerűen és parasztosan szólva, olyan merevedése lett, hogy az úgy-ahogy lehetővé tette a közösülést. A városi bordélyok szajháinak eszük ágában sem volt, hogy ilyesmivel fáradozzanak, elkergették a lelkészt, kinevették, és semmibe vették fájdalmait és sirámait. Felicián atya tehát kijárt a városból. A vallon lányokhoz.

A Szent Mór-templomhoz tett kirándulások komoly akadályát képezte az a tény, hogy a városfalakon kívülre kellett kimenni, ráadásul titokban, vagyis sötétedés és ignitegium után. Felicián atyának megvoltak rá a módszerei, hogy titokban menjen ki és jöjjön vissza, a problémát a megteendő hárommérföldnyi távolság képezte. Az alsóvárban éjszaka kóborló banditák között olyanok is akadtak, akiket nem ijesztett el a vallonok rossz híre és a veszélyes varázslásaikról szóló szóbeszéd. Felicián atya tehát a Vörös Malomba tett rendszeres kirándulásaira sodronyinget vett fel, kardot kötött, és töltött pisztolyt vett magához, menet közben pedig gondosan szorongatta a köpenye szegélyével eltakart parázsló kanócot, közben meg hangosan imádkozott latinul, amely nyelven egyébként nem is értett. Azt, hogy soha nem került balul végződő kalandba, Felicián atya épp az imádkozásnak tulajdonította. És igaza volt. Még a sem Istent, sem embert nem tisztelő legbátrabb haramiák is nyakukba szedték a lábukat, amikor közeledni láttak egy kámzsába bújt, vasakat csörgető torzszülöttet, akinek a köpenye alól ördögi fény árad ki, ráadásul valami érthetetlen borzalmakat dadog.

Ezúttal Felicián atya, miután éjfél körül elhagyta a Vörös Malmot és a vallon vicust, a kerítések mellett baktatott, a litániát mormolta, és időnként ráfújkált a kanócra, nehogy kialudjék. Telihold volt, a földek még fehérek voltak a hótól, tehát elég világos volt hozzá, hogy sebesen haladjon, ne kelljen attól tartania, hogy valami lyukba botlik, vagy beleesik a kloákába, ami az elmúlt évben megesett Felicián atyával. Annak is csökkent a kockázata, hogy rablókkal vagy más latrokkal akad össze, amazok ugyanis az ilyen világos éjszakákon rendszerint felhagytak tevékenységükkel. Felicián atya tehát egyre gyorsabban és merészebben menetelt, és imádkozás helyett egy meglehetősen világias dallamocskát dúdolt.

A hangos kutyaugatás hírül adta, hogy már közel van az Ohlau melletti malmokhoz és molnárházakhoz, ami azt jelentette, hogy már csak százlépésnyire van az egyenesen a városba vezető híd. Végighaladt a malom- és halásztavak melletti gáton. Lassított, mert a csűrök és pajták között sötétebb volt. De a ragyogó holdfényben már meg is pillantotta a folyót. Megkönnyebbülve lélegzett fel. Azért sietősre fogta.

Megzörrent a bozót, egy pajta mellett bizonytalan alakú árnyék tűnt fel. Felicián atya szíve a torkába ugrott, és össze is szorította. Az oltáros pap ennek dacára hóna alá kapta a pisztolyt, és rászorította a parázsló kanócot. A sötétség és a gyakorlatlanság miatt azonban a hüvelykujjához érintette.

Farkasüvöltést hallatott, ugrándozott, akár egy nyúl, leejtette a fegyvert. Már nem tudta a kardot elővenni. Valamivel fejbe ütötték, és a hóba zuhant. Miközben megkötözték, és vonszolni kezdték a havon, bár elbódult és elernyedt, de teljesen magánál volt. Csak egy pillanat múlva ájult el. Félelmében.

*

Reynevannak egy cseppnyi oka sem volt rá az utóbbi időben, hogy túlságosan sok mázlira vagy szerencsés eseményre panaszkodjék. A sors ebben a vonatkozásban egyáltalán nem kényeztette el. Épp ellenkezőleg. Reynevannak az elmúlt év decembere óta határozottan több oka volt aggodalomra és szomorkodásra, mint vígságra és lelkes örömre.

Annál nagyobb örömmel üdvözölte a változást. Kezdtek a dolgok jóra fordulni. Hirtelen kedvezni kezdett neki a szerencse, az események egész szimpatikus mederbe kezdtek rendeződni. Felcsillant a teljesen értelmes remény, a kilátások teljesen ragyogóak lettek, a jövő pedig, az övé meg Juttáé is, sokkal élénkebb és szemgyönyörködtetőbb színekben kezdett kirajzolódni. A boroszlói országút menti nyomasztóan kopár és csúnya fákat képzeletében friss zöld lombozat takarta, a Boroszló közeli földek és árterek komor és behavazott pusztaságán képzeletében illatos virágok termettek, a csipegető varjúcsapat károgása pedig édes madárdallá változott. Szóval, képzeletében kitavaszodott.

Ebben az elbűvölő változásban Wilkosz Lindenau volt az első fecske, a sebesült boroszlói fegyverhordozó, akit nem kis fáradsággal lehetett csak visszaszállítani szülőföldjére. A fáradságot természetesen Lindenau átlőtt oldala okozta. A seb, hiába lett ellátva, elgennyesedett, a fegyverhordozót láz gyötörte, reszketett a hidegrázástól, nem is tudott volna a nyeregben megmaradni, ha Reynevan nem segíti. Az orvosságok és varázsigék nélkül, amelyek segítségével Reynevan megfékezte a gyulladást, és megküzdött a fertőzéssel, Wilkosz Lindenaunak kevés esélye lett volna rá, hogy viszontláthassa a város falait és a Szent Erzsébet-, Mária Magdolna-, Adalbert- és más templomok föléjük magasodó, a szürke februári égboltra néző rézsisakjait. Kevés esélye lett volna rá, hogy megörüljön a városba bevezető Schweidnitzi-kapu közelségének. És hogy megkönnyebbülve felsóhajthasson.

– Hát mink itthol volnánk – sóhajtott fel Wilkosz Lindenau megkönnyebbülve. – És ez neked köszönhető, Reynevan. Ha te nem…

– Nincs miről beszélni.

– Van – ellenkezett a fegyverhordozó szárazon. – Nélküled nem értem volna ide. Tartozom neked…

Elhallgatott, ránézett a Corpus Christi-templomra, ott épp megszólalt a kisharang.

– Ha kiátkoztak, hát kiátkoztak – mondta. – Isten bocsássa meg a bűneidet. De én neked köszönhetően maradtam életben, és amivel tartozom, azzal tartozom. És amivel tartozom, azt megfizetem. Mert, látod, egy kicsit becsaptalak. Téged meg a huszitáidat is. Ha tudták volna az igazat, nem eresztettek volna szabadon, sokba került volna a szabadságom. Lindenau a nemzetségem neve, atyám és nemzetségem tiszteletére viselem. De atyám kicsiny gyermekkoromban meghalt, anyám pedig ismételten férjhez ment. Imigyen egyedüli atyám, aki igazság szerint az volt, és az ma is, az Barthel Eisenreich úr. Mond ez neked valamit?

Reynevan bólintott, az egyik leggazdagabb boroszlói patrícius neve tényleg sokat mondott neki. Wilkosz Lindenau előrehajolt a nyeregben, és véreset köpött a hóra.

– Bűnözőnek, huszitának vagy ellenségnek ezt nem mondtam volna el soha, nem meséltem volna el – folytatta, és megtörölte a száját. – De hiszen te nem ellenségként igyekszel Boroszlóba. Úgy vélem, téged inkább személyes és magánszükség hozott ide. Így hát meghálálhatom. Fedelem alá nem fogadlak, és nem rejtelek el, hiszen átok ül rajtad… De segíteni tudok…

– Igazán…

– Ahhoz, hogy kezdhess valamit Boroszlóban – a fegyverhordozó nem hagyta, hogy befejezze –, pénz kell. Pénz nélkül itt senki vagy. És ha pénzed van, minden üggyel boldogulhatsz, még a legnehezebbel is. Isten segítségével a problémáddal is dűlőre jutsz, testvér. Mert pénzed, az lesz. Adok. Ne vedd rossz néven, hogy Eisenreichként rovom le hálámat. Kereskedő módjára. Másként nem tehetem, mert…

– Tudom – Reynevan mosolyra húzta a száját. – Mert kiátkoztak.

*

Másodszor nem sokkal dél múltával villant rá Reynevanra a szerencse. Nem Lindenauval lovagolt be a városba, indokoltan tartott tőle, hogy a veszélyeztetett déli irányba nyíló Schweidnitzi-kaput figyelmesen ellenőrzi az őrség és a többi városi fegyveres. Az Ohlau partján végiglovagolva eljutott a Miklós-kapuig, itt elvegyült az eladásra szánt különféle árukkal és élő állatokkal a városba tartó falusiak között. A kapunál nem volt problémája, az őrök zömmel unták magukat, lustálkodtak, a kevés számú aktív őr pedig teljes aktivitását arra fordította, hogy megvesztegetést csaljon ki tyúk, liba vagy oldalszalonna képében. Nem sokkal utána, hogy a Szent Miklós-templomban szextára harangoztak, Reynevan már maga mögött hagyta Tschepinét, és lovát zablájánál tartva a belváros felé gyalogolt, elvegyült az arrafelé tartó járókelők és vándorok tömegébe.

Alig hagyta el a Kolbász utcát, szélesen rámosolygott a szerencse. Teli szájjal.

– Reynevan? Te volnál?

Az őt azonosító ifjú fekete köpenyben és ugyanolyan színű filcsapkában volt. Széles vállú, pirospozsgás, mint egy falusi béres, és szélesen mosolygott, ugyancsak béres módra. Két jókora csomagot tartott a hóna alatt.

– Achilles… – Reynevan úrrá lett a váratlan rákiáltástól görcsbe szorult torkán. – Achilles Czibulka!

– Reynevan. – A béreskülsejű ifjú körülnézett, a mosoly hirtelen eltűnt a pirospozsgás arcról. – Bielaui Reynevan. Boroszlóban, egy köpésre a Piactértől. Ki gondolta volna… Ne álljunk itt, a dögvészit, mindenki láttára. Menjünk be hozzám, a patikába. Nincs messze. Fogd, segíts ezt vinni… Óvatosan!

– Mi van benne?

– Üvegek. Kenőcs.

*

A patika tényleg nem volt messze, a Kolbász utcában, rögtön a Só tér mellett. A bejárat fölött lógó cégtábla olyasmit ábrázolt, ami egy rücskös répára hasonlított, az alája festett felirat: „Mandragóra”, azonban tisztázta a félreértést. A cégtábla végeredményben nem nagyon volt imponáló, a helyiség kicsi volt, aligha látogatták túl sokan. Akkortájt, amikor sűrű és intenzív kapcsolatban voltak egymással, Achilles Czibulkának se cégtáblája, se helyisége nem volt. Zacharias Voigt úrnak, az Arany Almának nevezett patika tulajdonosának volt az alkalmazottja. Mostanra teljesen nyilvánvalóan már saját üzlete volt.

– Kiátkoztak – szögezte le a tényt Achilles Czibulka, és szétrakta az üvegeket a patika pultján. – Átokkal sújtottak. A székesegyházban. Hetvenedvasárnap. Három hete.

Reynevan és Achilles Czibulka ismeretsége 1419-ben kezdődött, nem sokkal utána, hogy Reynevan visszatért Prágából, amikor a defenesztráció és a forradalom kitörése után félbeszakította a tanulmányait. Czibulka akkor az Arany Almában volt segéd, méghozzá szakosított segéd. Unguentarius volt, vagyis a kenőcskészítés szakembere. Amit Reynevan a kenőcsökról tudott, azt csaknem mind Czibulkától tanulta. Kenőcsöt kevert Achilles apja is, akárcsak nagyapja, csakhogy mindketten Schweidnitzben kevertek, Achilles pedig első generációs boroszlói volt. Úgy szokta magát meghatározni, hogy ő „tiszta vérű, született sziléz”, és ezt rátarti büszkeséggel mondogatta, azt is gondolhatta az ember, hogy a Czibulkák ősei már jóval azelőtt benépesítették a Zobtenberg barlangjait, mielőtt a környéken kivirágzott volna a civilizáció. A gyökerein érzett büszkeséggel azonban időnként együtt járt azoknak a nációknak a nehezen elviselhető megvetése, amelyeket Czibulka „betolakodóknak” hívott – elsősorban a németeket határozta meg így. Reynevant gyakran bosszantották Czibulka nézetei – most azonban megértette, hogy a patikus sovinizmusa nagyon is a kezére játszhat.

– Kiátkoztak a rohadt németek – ismételte meg haragosan Achilles Czibulka. – Biztos hallottál róla. Á, nem lehet, hogy ne hallottál volna. Egész Boroszló tele volt vele. Ha felismertek volna a városban…

– Nem lett volna jó, ha felismertek volna.

– Ajaj, nem ám. De ne aggódj, Reynevan, én elrejtelek.

– Menedéket adsz egy kiátkozottnak?

– Semmit nem adok a német anatémára – mondta Achilles felindulva. – Nekünk, akik sziléz physici és pharmaceutici vagyunk, össze kell tartanunk, mert egy céh, egy sziléz testvériség vagyunk. Egy mindenkiért, mindenki egyért! És mind contra Theutonicos, a németek ellen. Ezt fogadtam meg azután, hogy azok a disznók halálra kínozták Voigt urat.

– Voigt úr meghalt?

– Megkínozták, az ebfajzatok. Varázslásért és az ördög imádásáért. Kész röhej! Zacharias őkegyelme tanulmányozta egy kicsit a Picatrixot, egy kicsit a Necronomicont, a Grand Grimoire-t és az Arbatelt, olvasgatta egy kicsit Pietro d’Abanót, Cecco d’Ascolit és Skóciai Mihályt… De hogy varázslás? Hogy ő értett volna a varázsláshoz? Hisz én még ebben is jobb vagyok! Íme!

Achilles Czibulka ügyesen zsonglőrködött három üveggel, feldobta őket, széttárta a kezét, kört írt le az ujjaival. Az üvegek önállóan kezdtek keringésbe és örvénylésbe, egyre gyorsabban írtak le köröket és ellipsziseket a levegőben. A patikus egy kézmozdulattal lelassította őket, majd mind a hármat óvatosan leeresztette a pultra.

– Íme! – ismételte meg. – Mágia! Levitáció, gravitáció. Te magad is levitálsz, Reynevan, hisz láttam egyszer, ahogy a lányok előtt kérkedtél vele. Minden második ember ismer valami varázslatot vagy bűvigét, visel amulettet vagy iszik elixírt. Méltó ezért az embereket kivégezni, máglyán megégetni? Nem méltó. Ezért köpök az átkaikra. Menedéket adok neked. Itt a patika fölött van egy kis szoba, ott ellakhatsz. Csak a városba ne mászkálj, ha felismernek, baj lesz.

– Az a helyzet – morogta Reynevan –, hogy fel kell keresnem néhány helyet…

– Lebeszéllek róla.

– Muszáj. Nincs véletlenül talizmánod, Achilles?

– Van egypár. Milyenre gondolsz?

– Pantaleonra.

– Ó! – az unguentarius a homlokára csapott. – Hát persze! Igen, ez a megoldás. Az az igazság, hogy nincs, de tudom, hol kapható. Nem olcsó… Pénzed van?

– Lesz.

– Ha nem ma, hát holnap? – találgatott Achilles Czibulka. – Jó, fedezem, később megadod. Meglesz a Pantaleonod. De most gyere a Mór Fejbe, eszünk valamit, iszogatunk. Elmeséled a kalandjaidat. Annyit pletykáltak, hogy égek a kíváncsiságtól…

*

A szerencsefia Reynevannak imigyen még a nap vége előtt kilátása lett Boroszlóban pénzre és rejtekhelyre, arra a két dologra, ami nélkül egyetlen összeesküvő sem lehet meg. Lett pajtása és társa is. Mert bár Reynevan kalandjainak elmesélését erősen megkurtította, és jelentősen felülvizsgálta, Achilles Czibulkára akkora hatást tett, hogy miután meghallgatta, azonnal kijelentette, hogy messzemenően segíteni fogja, és társa lesz mindenben, amit csak Reynevan szándékszik és eltervez.

Ami viszont Reynevant illeti, igencsak számított rá, hogy a jó sorozata nem hagyja cserben. Márpedig nagy szüksége volt rá. Kapcsolatba kellett lépnie Otto Beess kanonokkal. Ez kockázattal járt. Otto Beess után nyomozhattak. Otto Beess lakását figyelhették.

Minden reményem, gondolta a szerencsefia Reynevan, amikor édes és boldog álomra hajtotta a fejét a patika fölötti szobácskában, a nyikorgó ágyon, a dohos párát árasztó paplan alatt. Minden reményem a szerencsében van, ami mostanában nekem kedvez.

És a Pantaleonban.

*

Amikor Reynevan a nyakába akasztotta és aktivizálta az amulettet, Achilles Czibulka nagy szemeket meresztett, kitátotta a száját, és hátrált egy lépést.

– Jézus, Mária – sóhajtott fel. – Fuj, fuj. Mit nem csinál az emberből ez az ocsmányság… Jó, hogy nem látod magad.

A Pantaleon nevű amulettet, ezt a helyi különlegességet, a tősgyökeres boroszlói mágia termékét csak egyetlen célból találták és fejlesztették ki: hogy elrejtse viselőjének a személyazonosságát. Hogy a viselőjére ne figyeljenek fel. Hogy észre se vegyék, meg se lássák, hogy a járókelők tekintette lecsússzék róla, ne csak a külseje, hanem a jelenléte se tűnjék a szemükbe. Az amulett Korbielai Pantaleonról, Nanker püspök egyik prelátusáról kapta a nevét. Pantaleon prelátus arról volt híres, hogy olyan esetlenül átlagos, olyan egérszürke és olyan taszítóan semmilyen külsejű volt, hogy magát a püspököt is beleértve kevesen vették észre és fordítottak rá figyelmet.

– Állítólag – jegyezte meg az unguentarius – nem jó túl sokáig hordani. És túl gyakran…

– Tudom. Mértékkel fogom használni, szüneteket tartva fogom hordani. Menjünk.

Csütörtök volt, piacnap, a Só téren tömeg, zűrzavar, felfordulás volt. Nem volt ritkább az ember a Piactéren sem, ahol ráadásul a vérpadon valami nagyon érdekes látványosságot műveltek valakivel. Reynevan és Czibulka nem tudták meg, mit és kivel, mert a posztócsarnokon mentek keresztül, majd a Csirkepiacot elhagyva a gerendarakásokkal teli Csizmadia utcába jutottak.

Otto Beess kanonok ablakáról hiányzott a sárga függöny. Reynevan azonnal lesütötte a fejét, és meggyorsította a lépteit.

– A Fuggerek társaságának új háza és irodája – vetette oda a vállán keresztül a nyomában lihegő Czibulkának. – Tudod, hol van?

– Mindenki tudja. Az Új vásártéren.

– Menjünk. Ne nézz körül.

*

A Pantaleon pompásan működött, Reynevan, hogy az irodában ülő írnok egyáltalán felfigyeljen rá, kénytelen volt felemelni a hangját és öklével rácsapni a pultra. Amíg a Fuggerek társaságának az írnok által odahívott hivatalnoka felbukkant, Reynevannak várnia kellett. És egy kicsit idegeskednie is. De várni érdemes volt. Idegeskedni viszont nem.

A Fuggerek hivatalnoka termetére és arcára nézve inkább hasonlított hercegre, mint hivatalnokra vagy kereskedőre.

– De hát persze, hát persze – mosolyodott el szívélyesen, miután meghallotta, mi járatban van az ügyfél. – Őtisztelendősége Otto Beess elutazása előtt kegyeskedett elhelyezni a társaságunknál egy bizonyos… letétet. A nagyságos Reinmar von Hagenau úrnak címezve. Kegyelmed, ha jól értem, éppen az a bizonyos Reinmar?

– Éppen.

– Nem úgy néz ki – mosolyodott el még szívélyesebben a hivatalnok, és megigazította bársonyszegélyű kaftánjának aranyfonállal kihímzett kézelőjét, ami jobban illett volna hercegnek, mint kereskedőnek. – Nem úgy néz ki. Beess kanonok, amikor eligazított minket, nem mulasztotta el, hogy pontosan leírja Reinmar von Hagenaut. Kegyelmed sehogy sem felelsz meg ennek a leírásnak. Engedd meg hát…

A hivatalnok nyugodtan a ruhájába nyúlt, elővett egy szíjra kötött, átlátszó, világoskék lapocskát. A szeméhez emelte, tetőtől talpig megvizsgálta vele Reynevant. Reynevan felsóhajtott. Gondolhatta volna. Minden varázsszerre volt egy antiszer, minden amulettre egy ellenamulett. A Pantaleonra ott volt a Visiovera. Az Igazlátás Periaptuma.

– Minden világos – mondta a hivatalnok, és visszatette a Periaptumot a ruhája alá. – Kövess.

A szobában, ahová beléptek, az égő tűzhellyel szemközti falat egy hatalmas térkép foglalta el. Szilézia, Csehország és Lausitz térképe. Reynevannak elég volt egy pillantás, hogy rájöjjön, mit ábrázolnak a városok köré felvázolt vonalak, nyilak és körök. Piros körökkel volt megjelölve többek között Schweidnitz és Striegau, a dél felé tartó vonal pedig megegyezett Královec Csehországba visszatérő Árváinak útvonalával. Szembeötlőek voltak a Csehországot Lausitzcal – Zittauval, Bautzennel és Görlitzcel – összekötő vonalak. És egy vastag, kanyargós, nyilakban végződő csík hatolt be mélyen az Elba völgyébe, Szászországba, Türingiába és Frankföldbe.

A Fuggerek hivatalnokát szemlátomást mulattatta az érdeklődése.

– Jan Královecet és az Árváit – mondta és mutatta – tegnap, február tizenhatodikán diadallal köszöntötték Hradec Královéban. A hadjárat hetvenhárom napi rablás és gyújtogatás után győzelmesen végződött, ezeket a vonalakat tehát már le is lehet törölni a térképről. Ami viszont a többi jelzést illeti… Sok függ a volhíniai Łuckban tartott összejövetel eredményeitől. Attól, hogy viselkedik Vitold. Andrea de Palatio pápai küldött diplomáciai tehetségétől. Attól, hogy sor kerül-e tárgyalásokra Pozsonyban Luxemburgi Zsigmond és Kopasz Prokop között… Kegyelmed hogy vélekedik? Töröljük le a térképről a vörös vonalakat és nyilakat? Hátha újakat fogunk felrajzolni? Mi a kegyelmed véleménye, Bielaui Reinmar úr?

Reynevan a szemébe nézett. A hivatalnok elmosolyodott. Ez volt az egyetlen kereskedői vonása, épp ez a mosoly. Lefegyverző. Bizalomkeltő. Arra ösztönzött, hogy a másik fél rábízza az üzletét és a pénzét. És ossza meg a titkait. De Reynevannak nem volt kedve megosztani. A Fuggerek hivatalnoka azonnal felfogta ezt.

– Értem. – Hanyagul legyintett sokat érő gyűrűkkel teli ujjaival. – Vannak dolgok, amikről nem beszélünk… Egyelőre. Térjünk rá hát a dologra.

Kinyitotta az íróasztalt.

– Otto Beess kanonok – mondta, és felnézett – elutazása előtt kegyeskedett bennünket megtisztelni a bizalmával. Nem ok nélkül. Tudta, hogy a Fuggereknél biztonságban van a letét is, a titok is. Senki sem képes a társaságunkat arra kényszeríteni, hogy nyilvánosságra hozzuk a ránk bízott titkot.

– Itt van hát a letét. Otto Beess lepecsételt levele, a pecsét érintetlen. Itt pedig az Otto Beess által letétbe helyezett száz gulden. És további száz, amit Barthel Eisenreich úr tegnapi utasításának megfelelően ki kell kegyelmednek fizetnem… Kegyeskedsz megszámolni?

– Bizalommal vagyok.

– Helyes, ha szabad megjegyeznem. És ha szabad tanácsot adnom, ne tessék a teljes összeget azonnal felvenni.

– A tanácsot köszönöm. Mindet felveszem. Rögtön és azonnal. Nem szándékszom ide visszajönni. Búcsúzom hát. Mert többé nem látjuk egymást.

A Fuggerek hivatalnoka elmosolyodott.

– Ki tudhatja, Bielaui Reinmar úr? Ki tudhatja?

*

Otto Beessnek a Fuggerek társaságába vetett bizalma egyáltalán nem volt határtalan, a kanonok levelét ugyanis nem csak a pecsétek védték. A tartalma olyan ügyesen lett megszerkesztve, hogy kívülállónak nem mondott volna semmit. A levélben nem volt semmi, ami bizonyítékul szolgálhatott volna, vagy más módon lehetett volna a feladó kárára. Vagy a címzettére. Noha Reynevan mégiscsak jól ismerte a kanonokot, a kód megfejtése neki is beletelt némi idejébe.

– Ismersz esetleg, Achilles – kérdezte, fel sem nézve –, Boroszlóban olyan kocsmát vagy vendégfogadót, amelynek a nevében hal van?

– Boroszlóban – Achilles Czibulka abbahagyta az oszlopokba rakott pénzdarabok megszámlálását – száz kocsma van. Azt mondod, hal? Nézzük csak… Van a Csuka a Pénzverő utcában, a Kék Ponty az Újvárosban… Ez utóbbit nem ajánlom. Az étel pocsék, hallatlanul könnyen kaphatsz a pofádra… Na és ott van az Aranyhalacska… Az Oderán túl, Elbingben…

– Nem messze a leprakórháztól és a Tizenegyezer Szűz templomától – fejtette meg a levél fölé görnyedve Reynevan. – Locus virginis, aha! Minden világos. Azt mondod, Aranyhalacska? El kell mennem oda, Achilles. Méghozzá még ma. Vecsernye után.

– Elbing vecsernye után? Határozottan lebeszéllek róla.

– Mégis ott a helyem.

– A helyünk. – Az unguentarius kinyújtózkodott, csak úgy ropogtak az ízületei. – Mindkettőnknek. Ha egyedül mész, lehet, hogy egyáltalán nem érsz oda. Hogy egészben jövünk-e vissza, az más kérdés. De ketten megyünk.

– De előtte – egy pillantást vetett az asztalon lévő pénzoszlopokra – biztonságba kell helyezni az anyagiakat. Bőven csorgott neked, bőven ám, úgy éljek. Ha elveszem az amulettért járó adósságot, a vagyonod százkilencvenhárom rajnai aranyat számlál. Elraboltál valakit, vagy mi? Mert ez pont olyan, mint egy váltságdíj.

*

A meggyújtott lámpa halvány fényében kiderült, hogy a támadók hárman voltak. Zsák volt a fejükön, kiégetett nyílásokkal. Egyikük, egy valódi kolosszus, pontosan hétlábnyi volt, a másik is magas, de sovány, majomhosszúságú karokkal. A harmadik homályba rejtőzött.

A felpeckelt szájjal fulladozó Felicián atya egy cseppet sem áltatta magát. Kémkedésével és feljelentéseivel sok embernek ártott, rengeteg embernek volt rá oka, hogy megtámadja, elrabolja, és bosszút álljon rajta. Kegyetlen, bestiális bosszút, arányosat a feljelentések következményeképp elszenvedett károsodással. Felicián atya tudatában volt, hogy a támadók mindjárt különféle kegyetlen dolgokat fognak vele csinálni. A nem messze lévő istálló, ahová behurcolták, nagyszerűen alkalmas volt ilyesmikhez.

Az oltáros pap nem áltatta magát, és nem is reménykedett. Más kiút nem volt, mint a teljes és őrült hazardírozás. Noha a keze meg volt kötve, rugóként pattant fel, lehajtotta a fejét, és mint egy bika,