Table of Contents

Emma

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Colin

Emma

Köszönetnyilvánítás

Abby Winter

Veszélyes kockázat

©Abby Winter

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző facebook oldala:

www.faceook.com/abbywinter2017

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2026.

epub ISBN: 978-615-6855-62-6

mobi ISBN: 978-615-6855-63-3

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Emma

Tizennégy évvel korábban

– Hugi! Kész vagy?

Forgatom a szemem, amint meghallom a bátyám hangját, ami átszeli az egész házat.

– Hugi?

– Jézusom – motyogom. Tudja, hogy ki nem állhatom, ha így hív. – Mindjárt! – üvöltöm vissza. Begombolom a nadrágomat, majd belebújok a kedvenc pólómba. Nem csípem ki magam különösebben, de izgatott vagyok, mert Jacob egyre ritkábban jár haza. De mégis mit várhat az ember, ha a tesója az ország egyik legjobb főiskolájára jár? Gondolom, ennyi jut nekem, miután én még mindig a középiskolai padot koptatom.

– Kész vagy már? – nyit be hozzám kopogás nélkül.

– Hé! – kiabálok rá.

– Nocsak! Nézzenek oda!

Először rám pillant, majd a szobámon fut körbe a tekintete. Megváltoztak a dolgok, mióta utoljára itthon volt, pedig alig múlt három hete.

– Tanulj meg kopogni, seggfej! – cukkolom.

– Mégis mióta kell kopognom? A bátyád vagyok.

– Igen. Jól mondod. A bátyám, és nem a pasim – nézek rá szúrós szemmel.

– Pasi? – kérdezi olyan hangsúllyal, amitől más már rég betojt volna. De én ismerem. Csak a szája jár.

– Semmi közöd hozzá.

– Emma.

– Mi az?

– Milyen pasi?

– Semmilyen – vágom rá.

Nem kell tudnia, hogy egy végzős srác randira hívott. Azt meg végképp nem, hogy a haverja öccse. Szétszekálnának engem is és őt is. És amúgy sem csípi a fejét.

Kétkedve néz rám, de állom a tekintetét.

– Oké. Induljunk! Éhen halok.

Úgy hagy magamra, mintha nem is érdekelte volna a téma, de tudom, hogy amint tele lesz a gyomra, újra fel fogja hozni.

– Hova mentek? – kérdezi anya a konyhából, amikor mindketten odaérünk.

– Elviszem ezt a drámakirálynőt kajálni – mondja vigyorogva Jacob, miközben anyához lép, megöleli és ad az arcára egy puszit.

– Rendben.

Anya csillogó szemekkel néz fel a fiára, aki jó néhány centivel túlnőtte. Jacob piszkálódása ellenére is mosolyogva nézem őket. Nem vagyok féltékeny a kapcsolatukra, mert rám apa szokott így nézni.

– Óvatosan vezess! – kéri.

– Jaj, anya! Tudod, hogy mindig vigyázok.

– Tudom – válaszol anya.

– Nemsokára jövünk. Este randim van – teszi hozzá a bátyám, mire anyának tátva marad a szája. – Ugyan már, anya! Miért nézel így?

– Csak… nem is tudom. Mikor volt randid utoljára?

– Gondolod, hogy mindegyikről beszámolok? – nevet fel Jacob.

– Miért? Annyi volt? Jézusom, ne is válaszolj! – legyint anya.

– Akkor nem válaszolok.

– Menjünk! – szólalok meg.

– Gyere, te éhenkórász – ragadja meg a karom Jacob, majd az előtér felé indulunk.

– Vigyázzatok magatokra!

Anya hangja kísér ki minket az ajtón.

– Csak az övé az utolsó szó – morgom, mire a bátyám felnevet.

Beülünk a kocsiba, ő bekapcsolja a rádiót, és amikor az egyik kedvenc dalom kezdődik, felhangosítja. Mosolyogva csóválom a fejem. Imádom a bátyámat.

– Hova megyünk? – kérdezem.

– Meglepetés – kacsint rám. Ráhagyom, mert tudom, hogy úgysem tudom kiszedni belőle.

Miközben kihajt a városból, én az elsuhanó tájban gyönyörködöm. Szeretek itt élni. Tudom, hogy anyáék sokat dolgoztak azért, hogy ilyen helyen lakhassunk, és soha nem is voltunk hálátlanok. Segítünk, amiben csak tudunk. Elkalandozásomból Jacob hangja szakít ki, aki a refrént szörnyen hamisan énekli. Ránézek és vele nevetek, egészen addig, amíg meg nem látom a felénk közeledő autót.

Minden egy szempillantás alatt történik. Hiába sikítok, mire Jacob elfordul, meg is történik a becsapódás. A fém csikorgó hangja és az üveg robbanása minden mást elnyom. Még látom, ahogy a bátyám testét hatalmas ütés éri, majd fájdalom nyilall a fejembe és minden elsötétül.

Nem tudom, mennyi idő telik el, mire kinyitom a szemem. Az aszfalton fekszem, mentősök vesznek körül. Próbálok megszólalni, de képtelen vagyok.

– Kérem! Maradjon nyugton – simogatja meg a karomat az egyikük. – Most már jó kezekben van.

– Jacob – próbálom kipréselni magamból a bátyám nevét, miközben igyekszem felülni. Nem sikerül. Fájdalom hasít az egész testembe.

– Hol van a bátyám? – kérdezem, de ebben a pillanatban meglátom, ahogy nem messze tőlem látják el.

– Mi van vele? – ismétlem újra és újra, de senki nem válaszol. – Ne, kérem, ne… ne vigyenek el – kezdek tiltakozni, amikor elindulnak velem a mentőautó felé. Potyognak a könnyeim, de a gyógyszerek hatni kezdenek és mély álomba merülök.

***

– Jaj, kicsim! Végre felébredtél!

Anya aggódó hangjára pislogok néhányat, majd rápillantok mellettem ülő alakjára. Megkérdezném, mi történt, de abban a pillanatban képek lepik el az agyamat. Behunyom a szemem, ahogy egymás után peregnek az események.

– Jacob – pillantok hirtelen anyára, és közben megérzem, ahogy apa megszorítja a kezemet. – Hol van? Hol van Jacob?

– Kicsim… – Apa hangja elcsuklik, és ez minden kérdésemre választ ad.

– Ne… ne, az nem lehet… – kapkodok levegő után. – Ne!

Kérdőn nézek anyára, de ő sem képes kimondani. A szemem előtt omlik össze, mire ordítani kezdek. Egy nővér siet be, és a mellettem lévő állványon lógó infúzióba fecskendez valamit. Nyugtató lehet, mert hamar elálmosodom, és akaratom ellenére alszom el.

A következő napok teljes kábulatban telnek. Amikor az agyam képes felfogni, hogy a bátyám meghalt, a szívem abban a pillanatban összetörik. Úgy érzem, soha nem teszem túl magam ezen. Nem tudom, anyáék hogy bírják, de minden nap mellettem vannak és egy percre sem hagynak magamra. A sérüléseim nem komolyak, bár minden percben azt kívánom, bárcsak én haltam volna meg. Könyörögnek, hogy egyek, de egy falat sem megy le a torkomon. Egészen addig nem, amíg az orvos megfenyeget: ha nem eszem, nem enged haza. Egyelőre elképzelni sem tudom, mit érzek majd, ha hazaérek, de azt tudom, hogy a kórházban sem akarok lenni. Ezért kényszerítem magam, hogy legalább a levest, amit anya hozott valahonnan, megegyem. Amikor kicsit sikerül összeszednem magam és átnézni a fájdalom ködén, akkor jutok el odáig, hogy jobban megnézzem az ágyam mellett ülő szüleimet. Mindketten sápadtak, sötét karikák húzódnak a szemük alatt és csendesen sírnak. Nagyon rosszul érzem magam, amiért hagyom, hogy a bánat szinte felemésszen, és nem törődöm azzal, ők hogy vannak.

– Anya – szólítom meg halkan. Látom, hogy elveszett a gondolataiban.

– Igen, kicsim?

Azonnal közelebb hajol. Újabb könnycseppek gyülekeznek a szemében.

– Sajnálom.

Elcsuklik a hangom, és majdnem belehalok, ahogy ezt az egy szót kimondom.

– Jaj, Emma! Ne mondd ezt! Nem a te hibád volt – mondja, de most már nem tudja visszafogni az érzéseit és hangosan zokog.

– Emma!

Apa hangjára felé fordulok. Eddig szunyókált, de most teljesen éber, és amennyire csak tud, szúrós szemekkel néz rám. – Anyádnak igaza van! Ez egy sajnálatos baleset volt. Nem te tehetsz róla – hangsúlyozza szavanként, bár engem így sem tud meggyőzni.

– De…

– Nem! – vágja rá határozottan. – Egy gyereket elvesztettünk. Nem hagyom, hogy magadat hibáztasd egy olyan dologért, ami ellen semmit nem tudtál tenni.

Nem értek egyet vele, de lehajtom a fejem és csendben maradok.

– Ne haragudj! – hajol fölém apa, majd ad egy puszit a fejemre. – Sajnálom.

Úgy gondolom, ez az egy szó még sokszor fogja elhagyni a szánkat.

Azt hittem, nem lesz rosszabb, mint a hazaérkezésem napja, de tévedtem: a temetés ezerszer rosszabb.

A nap ragyogóan süt, kellemes meleg burkolja be a várost, én mégis úgy érzem, megfagyok. Egész éjjel nem aludtam. Amikor már nem bírtam tovább, átsétáltam a bátyám szobájába. Órákig zokogtam, de hiába éreztem fáradtnak magam, nem jött álom a szememre. Azóta is az ő ágyán kuporgok.

– Kicsim! – Apa hangjára felemelem a fejem. – Lassan indulnunk kell.

Amikor semmit nem reagálok, közelebb jön, majd leül mellém.

– Egész éjjel itt voltál?

Bólintok, mert a torkomat elszorító érzésektől nem bírok megszólalni.

– Jaj, Emma! – sóhajt egy nagyot. Megfogja a kezem, majd feláll. – Gyere, drágám!

Rápillantok, és amikor hullani kezd a könnye, én is elsírom magam. Apa magához húz, és csak öleljük egymást percekig. Egészen addig így maradunk, amíg anya be nem lép a szobába. Megfogja a kezünket, kikísér bennünket és együtt indulunk el.

Az agyam teljesen kikapcsol. Automatikusan teszem, amit kell: kimegyek az autóhoz, beszállok, de egyszerűen még a lélegzetvétel is nehezemre esik. Az odaút alatt síri csend telepszik az autóra. Anya és apa egymásba kapaszkodnak, én viszont egyedül ülök, és nem is szeretném ezt másképp. A temetőhöz érve érzékelem, hogy rengetegen vannak. Ahogy a bátyámnak kijelölt parcella felé sétálunk, néhányan odaköszönnek, megsimítják a kezem, részvétet kívánnak, de én annyira fásult vagyok, hogy mindenféle reakció nélkül sétálok tovább. Alig bírom ki, végül lerogyok az első székre, amit a család számára készítettek oda. Levegőért kapkodok, hiperventillálok, de amikor apa megszorítja a kezem, picit megnyugszom. Muszáj kibírnom valahogy. Érte muszáj. Ezt mantrázom magamban egészen a szertartás végéig.

Szerencsére összeomlás nélkül kibírom. Arra azonban már nem vagyok képes, hogy a meghívott vendégekkel váltsak néhány szót, így amint hazaérünk, azonnal a szobámba zárkózom. Semmi másra nem vágyom, csak arra, hogy egyedül legyek, és senki ne szóljon hozzám.

Ez így is marad a következő hetekben. Alig eszem, még kevesebbet alszom, de az iskolát nem hanyagolom. Tudom, hogy a tesómnak ez fontos volt. Szerette volna, ha megvalósítom az álmaimat, még akkor is, ha gőzöm sem volt, mik azok. Teljesen kizártam a körülöttem zajló dolgokat, így az sem tűnt fel, anyáék hogy vannak. Egyik este, miután elég sokáig kóboroltam az utcán csak úgy, halkan beosontam a házba és meghallottam a szüleim beszélgetését.

– Én már nem bírom ezt – suttogja anya megtörten.

– Szívem. Adj neki időt – kéri apa.

– De borzasztó így látnom. Nem veszíthetem el őt is! – Anya szipogása végképp összetöri a szívem. – Azt már semmiképp nem élném túl – teszi hozzá, és ekkor történik bennem valami.

– Anya – préselem ki magamból könnyek között. Odarohanok hozzá és magamhoz ölelem. Olyan szorosan tartom a karjaimban, hogy attól félek, összeroppantom a csontjait. Mikor fogyott le ennyire?

– Jól vagyok – zokogom a vállába.

– Jaj, kincsem. Tudom, hogy nem vagy jól – ölel magához erején felül.

– De… ígérem, majd leszek, jó? Csak ne aggódj! Kérlek! – Két tenyerem közé veszem könnyes arcát, úgy mondom a szemébe. – Anya! Jó? Ne aggódj!

– Muszáj lesz enned… és aludnod – mondja apa.

– Fogok, rendben?

– Rendben – válaszolja anya, miközben újra a karomba omlik. Szinte érzem, ahogy legördül a válláról az eddig miattam cipelt súly. Tudom, hogy nehéz lesz, de elhatározom, hogy miattuk bármit megteszek, hogy jobban legyek. Bármit.

Azonban a napok ezután sem lesznek könnyebbek.

Ismertem már a gyász fogalmát. Tudom, milyen elveszíteni valakit. Amikor anya nagynénje kilencvenkét évesen meghalt, szomorúak voltunk, és megtörtek. Aztán ott volt még Mr. Hopkins, anya egyik unokatestvére, aki a rákkal szemben adta fel a harcot. Mindegyik nagy csapás volt az életünkben, de az, ahogy a bátyámat elvesztettem, semmihez nem mérhető. Egyik nap még együtt terveztük, mit csinálunk a hétvégén, a másik napon pedig eltűnt… ezzel nem tudok megbirkózni.

De ahogy anyának is megígértem, mindent megteszek azért, hogy jobban legyek. Nem sokat, de eszem, és csak egy kicsivel, de többet alszom. Eljárok iskolába, és hamar rájövök, hogy ez remekül eltereli a figyelmemet. Kissé megszállottan a tanulásba menekülök. A napok csigalassúsággal telnek. A hangulatom gyakran változik. Vannak napok, amiket könnyebb túlélnem, néha azonban még levegőt vennem is nehéz. Anyáék tanácsára eljárok pszichológushoz, aki néhány héttel később azt javasolja, üljek újra autóba. Sokáig motoszkál bennem a gondolat, de nem merem megtenni.

Nem sokkal később épp John bácsinál tengetem az időt, aki apa legjobb barátja, nekem pedig olyan, mintha a nagybácsim lenne. Korábban is sokat lógtunk együtt, de amióta Jacob… Azóta még többször jövök az autószerelő műhelyébe. Régebben csak úgy röpködtem a kocsik között. Kérdezgettem, melyik mennyire gyors, mekkora a motorja. Sokat tanultam, de mostanában inkább csak ülök egy sarokban, nem szólok senkihez, és mások sem hozzám. Csak úgy vagyok.

Egészen addig megy ez így, amíg egy Mustang be nem gördül az egyik szerelőállásra.

– Ez nem mai darab – jegyzem meg.

– Nem. Egészen pontosan 1967-es.

– Hű! Gyönyörű.

– Meghiszem azt. És megy, mint a marha – mondja viccesen, ami belőlem is előcsal egy halovány mosolyt. – Kipróbáljuk?

– Szabad? – csillan fel a szemem.

– Úgyis meg kell hallgatnom, mi a helyzet – rántja meg a vállát, mintha ez semmiség lenne, bár mindketten tudjuk, hogy ez sorsdöntő pillanat.

– Akkor menjünk – válaszolom néhány pillanat szünet után.

Az élmény elementáris erővel hat rám. Amint John bácsi kicsit jobban a gázra lép, libabőrös leszek. Mire visszaérünk a műhelybe, igazi vigyor terül el az arcomon.

– Ez isteni volt! – ujjongok. Rég nem éreztem magam ennyire felszabadultnak.

– Tényleg?

– Tényleg. Klassz lenne, ha én is vezethetném.

– Nem lenne… korai? – kérdezi aggódva.

– Nem várhatok egy életen át arra, hogy… jobb lesz – suttogom.

– Rendben – bólint. – Beszélek apáddal.

– Szuper vagy – ölelem meg.

– Egy feltételem van.

– Mi az?

– Szerzek egy jó autót, megcsinálom neked, de ha vezetni akarod, egy tesztpályán kell kezdened.

– Úgy érted, versenypályán?

– Nem. Vezetéstechnikai tréningen kell részt venned. Én fizetem.

– Ezek szerint jó kocsim lesz – jelentem ki hevesen dobogó szívvel.

– Meghiszem azt – nevet John bácsi. – Megyek, beszélek apáddal.

Ahogy sejtettem, apa nem veszi jó néven a tervünket. Még több méterre a telefonáló John bácsitól is hallom, ahogy apa üvölt. Szomorúan veszem tudomásul, hogy ez nem jött össze. Értem, hogy aggódik, és nem is akarom kínozni őket, így még aznap lemondok az ötletről.

– Mégis mit képzeltél? – ront nekem apa egyből, ahogy belépek az ajtón. – Hogy mindazok után, ami történt, majd támogatom ezt az új hobbidat?

– Ne aggódj, apa! Nincs semmilyen új hobbi – mondom neki halkan. – Lemondtam róla. Megnyugodhatsz – teszem hozzá, majd lassan a szobámba sétálok.

Hetekkel később, amikor betemet a tanulnivaló, apa nyit be a szobámba.

– Szia! – köszön.

– Szia, apa! – mondom, de nem nézek rá. Tovább olvasom a jegyzetemet. Pár pillanattal később egy kocsikulcs kerül a látóterembe. – Mi ez?

– Minek látszik?

– Egy kocsikulcsnak.

– Mert az is.

– Milyen kocsi… – akarom kérdezni, de akkor leesik. – Ez… ez…

– Az a kulcs – mondja apa. – Ne haragudj, hogy először annyira elutasító voltam, de…

– De félsz, hogy…

– Igen – mondja őszintén a szemembe.

– Tudom, és ezért nem is erőltettem. Megértem, apa, komolyan.

– Nem. Nem élhetünk így. Muszáj valahogy folytatnunk az életünket. Neked is. Kezdd ezzel, drágám! Csak annyit kérek, légy óvatos!

– Az leszek – ugrom a nyakába. – Kösz, apa!

Innentől a dolgok mintha könnyebbek lennének.

Az utolsó tanítási héten karriernapot rendeznek a suliban. Mivel jövőre továbbtanulok, és a jegyeim jók, több lehetőségem is van. Nem tudom még, mit szeretnék, de amikor beülök az egyik osztálytársam anyukájának előadására, aki orvosként dolgozik, hirtelen képen csap a felismerés. Én is ezt akarom csinálni.

Emma

Jelen

– Szerintem apa nem így gondolta – mondom, majd csuklok egyet és nevetve fordulok Vic felé.

– Mire gondolsz? – Már az ő nyelve is akadozik, pedig elvileg jobban bírja a piát, mint én. – Ja, hogy nem kellett volna bevernünk a pálinkája felét?

– Igen, arra – kuncogok. – Egy kupicával minden reggel – ismétlem meg apa szavait –, akkor tuti nem kapunk el semmi nyavalyát.

– Szuper, akkor legalább négy napra meg is oldottuk ezt a problémát.

– De lehet, hogy egész hétre, ha figyelembe vesszük a gyorsaságot is.

Hangosan röhögünk a saját viccünkön, viszont rajtunk kívül senki nem díjazza ezt. Gyilkos pillantásoktól övezve próbálunk lebotorkálni a repülőről. Még szerencse, hogy már landoltunk, mert szerintem a hírekbe is bekerültünk volna, mint a turisták, akik nem bírtak magukkal.

– Azt a kurva!

Mindketten visszahőkölünk, amikor leszállunk és arcon vág minket a hőség. Nem tudom, mire számítottunk a nyár kellős közepén Zakynthoson, de így, finom pálinkával a vérünkben, nem igazán esik jól.

– Siessünk! – kapom el a barátnőm karját, és húzom magammal, hogy minél előbb a váró hűvös menedékébe bújhassunk. Végül akkora lendülettel lököm be az ajtót, hogy majdnem hasra esünk. Egymást támogatva fulladozunk a röhögéstől. Elengedem Vic kezét, hogy a többi csomagért menjek, amikor elejti a kézipoggyászát, a lába megakad a táska fülében és hatalmasat csattan a járólapon. Mindenki minket néz. Egy pillanatra lefagyok, mert úgy hangzott, mintha konkrétan lefejelte volna a padlót, de miután négykézlábra emelkedik és vidítani kezd, én is újra nevetek.

– Jól vagy? – Odalépek és a nyakába akasztom a táskáját – biztos, ami biztos. – Ülj le! Hozom a többi cuccot.

Nagy lendülettel fordulok is tovább, hogy a szalaghoz menjek, amikor nekimegyek valakinek. Ha nem fog meg az ismeretlen, hasonló műsort vágok le, mint az előbb Vic.

– Elnézést, nem láttam – szabadkozom, miközben rákapom a tekintetem. Nem kellett volna. Egyből hasonlóan meleg lett az amúgy légkondicionált váróban, mint kint. Atyaég! Ha azt mondom, hogy egy Adonisz áll előttem, nem biztos, hogy elég pontosan fogalmazok.

Ahogy jobban szemügyre veszem, még inkább letaglóz. Tipikusan az a pasi, akinek jelenlétében kihúzza magát az ember. Még én is, pedig én nem kimondottan vagyok az az igazi csaj. Behúzom a hasamat, kitolom a fenekemet és előredobom a cicijeimet. Vagyis csak akarom, mert hogy nekem olyan nem nagyon van. Amint elvégzem a mozdulatokat és leesik, mit is művelek, elszégyellem magam, így gyorsan rendezem soraimat. Atyaég! Ez most komoly? Egy idióta fruskát csinál belőlem ez a pasi pillanatok alatt.

– Semmi gond! Segíthetek valamiben? – biccent a barátnőm felé, aki már elég furcsa színekben pompázik.

– Nem kell – vágom rá gyorsan, mire felhúzott szemöldökkel méreget. Istenem!

– Biztos? – simogatja meg a karom, ahol még mindig pihenteti a kezeit. Megborzongok, pedig a legkevésbé sem fázom. A hangom valahol elveszett, így csak bólintok, miközben ő egy magabiztos mosolyra húzza a száját. A francba! Valószínűleg megérzi a reakciómat. Távolabb lépek.

– Köszönöm.

Elmegyek mellette és rohanok a csomagokért, amik épp akkor jelennek meg a szalagon. Mire elfordulok, Vicet nem látom sehol.

– Arra szaladt – mutat az ismeretlen a mosdó felé. Megint csak egy bólintásra futja tőlem. – Biztos ne segítsek? – kérdezi olyan hangon, hogy nem tudom eldönteni, miben is akar segíteni. Jézusom! Mi ez az egész?

– Kész vagy, haver? – lép mellé a görög istenek másik példánya. Ez most komoly? Itt minden pasi ilyen? Jaj nekem, ha Vic egyszer kijózanodik és ez neki is feltűnik.

– Teljesen – válaszolja a megmentőm, majd egy kacsintás után a barátja mellé lép és elmennek. Pár pillanatig ledermedve állok, és próbálom feldolgozni az előző perceket.

Bámészkodásomból egy hangos csattanás riaszt fel. Megrázom a fejem és a mosdó felé veszem az irányt. Csak remélni merem, hogy nem Vic vágódott el megint. A csomagokkal nem törődve rohanok a kis folyosóra, ahonnan két irányba nyílnak az ajtók. Épp a kilincset nyomom le, amikor újabb csattanást követően kinyílik a férfimosdó ajtaja.

– Elnézést, ha megijesztettem – szabadkozik egy idősebb férfi, amikor meglátja riadt tekintetemet. – Csak sikerült beragadnom, így ki kellett törnöm az ajtót.

– És jól van?

– Igen, köszönöm.

– Oké, viszlát.

Meggyőződöm róla, hogy valóban nem esett baja, de megyek is, mert már tényleg kezdek aggódni a barátnőm miatt.

– Uhhh. Jól vagy? – teszem fel neki is a kérdést, amikor meglátom a mosdó fölé görnyedve.

– Jól leszek – sóhajtozik. A színe sem lett sokkal jobb, elég sápadt. – Pocsékolsz? – mosolygok rá. A tükörből néz vissza rám.

– Hagyjál már! – fintorog, majd megmosakszik. – Lehet, hogy be kellett volna tartanunk az apukád által javasolt egy kupicát. Vagy legalábbis nem egyszerre beverni az egészet.

– Nekem semmi bajom! És különben sem ittuk meg mindet.

Kihúzom magam. Becsíptem, de nem vagyok annyira készen, mint Vic.

– Persze, mert te már hozzá vagy szokva – motyogja az orra alatt, miközben hideg vizet enged a csuklójára. Felnevetek. Valóban. Apa már elég kis koromban megkezdte a szoktatást. Ahányszor pálinkát főzött, annyiszor árult el újabb titkokat a készítéssel kapcsolatban, és annyiszor kellett megszagolnom, majd később megkóstolnom.

– Van még bőven, de akkor te már többet nem kapsz – csóválom a fejem mosolyogva.

Sajnáltam volna, ha már indulás előtt legurítjuk a torkunkon az egészet, de szerencsére csak két kis üveggel fogyott el. Jó, hogy a gépre csak kis kiszerelést lehet felvinni, máskülönben már a rendőrségen csücsülnénk randalírozásért.

Megnyugszom, amikor kicsit visszajön a barátnőm színe.

– Nem is kell. Még csak ki se ejtsd a szádon – nyögdécsel. Tudom, hogy nem gondolja komolyan. Ahogy kijózanodik és elmúlik a pia hatása, azonnal bulizni megyünk, ami pedig nem megy neki alkohol nélkül. Már előre félek, milyen bajba sodor majd bennünket. Minden alkalommal jutott valami említésre méltó, és ha a legtöbb pasi olyan lesz, mint akikbe belefutottam, akkor jaj nekünk – vagy nekem.

Csigalassúsággal érünk vissza a csomagjainkhoz. Vicnek nem sok ereje van, így a neheze rám hárul. Imádkozom, hogy minden meglegyen, mire odaérünk. Szerencsére hiánytalanul állnak a táskáink a földön.

Mint egy málhás szamár, úgy nézek ki, amikor újra kilépünk a párás forróságba.

– Oh, a francba!

Egyik kezemmel addig manőverezek, amíg sikerül újra a szememre csúsztatnom a napszemüvegemet.

– Induljunk már! – siettet Vic.

– Fogtál már taxit? – kérdezem dühösen.

– Én?

– Miért? Azt is nekem kellene? – húzom fel kérdőn a szemöldököm.

– Jól van már! Egy pillanat.

Úgy vonszolja magát el a járda szélére, mintha legalábbis ő cipekedett volna.

– Vic! Szedd már össze magad! Senki nem fog megállni, ha úgy állsz ott, mint egy idióta.

Amikor már két kocsi is elhajtott mellette, kihúzza magát és úgy próbál meg leinteni egyet. Azonnal le is fékez egy autó. A szívem majd’ kiugrik a helyéről, amikor meghallom az ismerős hangot.

– Mégiscsak kell segítség? – vigyorog az ismeretlen szemtelenül az anyósülésen. Vic értetlenül fordul felém.

– Ismered? – kérdezi jó hangosan.

– Nem – vágom rá gyorsan.

– Na, mondjuk ez így nem igaz – mosolyog még mindig a görög félisten. Mérgesen nézek az Adoniszra. Rám kacsint, amitől a szívem kihagy egy ütemet. Na, még ez is! Csábító, meg kell hagyni, de valami különös érzés is motoszkál bennem vele kapcsolatban. Túlságosan el van telve magától. Mintha az egész világ az övé lenne. És ez a típus kifejezetten idegesít.

– Jöttök vagy maradtok? – hajol előrébb a másik félisten. Vic felszisszen, amikor ránéz. Tudtam! Annyira éreztem, hogy el kellett volna kerülni ezt a helyzetet.

Most legalább nem ő kereste nekünk a bajt, jött az magától.

– Megyünk!

– Maradunk! – válaszoljuk egyszerre a barátnőmmel. Dühösen kapja rám a tekintetét, de nekem egyáltalán nem volt tervben, hogy beszállok két vadidegen kocsijába, akármilyen szexi pasik is. Nem kell a balhé, hiszen még jóformán meg sem érkeztünk.

Hogy nyomatékosítsam a válaszom, megragadom Vic kezét, és arrébb rángatom. Mielőtt elhúznak, még jól lehet hallani a két idióta nevetését. Arrogáns seggfejek!

– Mi bajod van? – támad nekem a barátnőm, amíg a csomagokat ledobálva próbálok végre egy taxit leinteni.

– Neked mi bajod van? Komolyan be akartál szállni hozzájuk?

Épp megáll egy autó mellettünk, amikor válaszol.

– Minden jó buliból kimaradok miattad – morog az orra alatt.

– Vic?

Én is tudom és ő is, hogy ez nem igaz. Most csak durcás, még nem józanodott ki eléggé, hogy felmérje a helyzet veszélyességét. Idegen országban, idegen emberekkel. Nem jó ötlet.

– Jól van. Menjünk! – ül be még mindig pufogva a kocsiba. Én csak mosolygok, mert tudom, hogy hamarosan úgyis megbékél.

Mire a szállodához érünk, már sokkal jobban néz ki, és barátságosabb is. A recepción már teljesen önmaga. Egy pillanat alatt az ujja köré csavarja a pult mögött álló srácot. Esélye sincs. Mosolyogva veszem át a kulcsot és indulok a lift felé. A szálloda gyönyörű, pontosabban lélegzetelállító.

– Ez hihetetlen! – sóhajtom, miközben körbenézek a homokszínű belső téren.

– Ugye? Apának van ízlése.

– Sosem fogom tudni meghálálni ezt neki – teszem hozzá.

– El ne kezdd! – int le Vic. – Már ezerszer megbeszéltük. Szerették volna, ha pihenünk egy kicsit. Megérdemeljük. Egész évben hajtunk, mint az állat, egy perc szabadidőnk sincs.

– Ez igaz – vallom be.

– Magunkra is alig van időnk, nemhogy egymásra. Mikor töltöttünk utoljára ennyi időt együtt? – teszi fel a kérdést jogosan.

– Nem is emlékszem rá.

– Én igen. Kurva régen.

– Vic – feddem meg, amikor észreveszem, hogy többen is felénk fordulnak.

– Mi van? – kérdezi.

– Semmi – legyintek. – Menjünk.

Amint kinyílik a lift, ismét tátva marad a szám. A csillogó tér semmivel sem marad el a szálloda többi részétől.

– Puccos – jegyzi meg Vic. – És a legjobb, hogy csak felnőttek foglalhatnak.

– Ezt hogy érted? – kérdezem, de Vic épp azzal van elfoglalva, hogy a liftből kilépő két pasi seggét mustrálja. – Vic? Hogy érted?

– Jaj, hát mégis hogyan! Úgy, hogy a Blue Caravel egy felnőttszálloda. Gyerekek nem jöhetnek.

– Basszus! – csúszik ki a számon.

Akkor még nagyobb szarban vagyunk, mint gondoltam.

Vic jót röhög rajtam, miközben felmegyünk a lifttel a harmadik emeletre. A komplexum hatalmas – több épület összeépítésével egy óriási hotelt alakítottak ki –, mégis meghitt és hangulatos a belseje.

– Ez lesz az – mutat az egyik ajtó felé Vic. Az ember próbálja elképzelni, milyen lehet a szoba annak alapján, amit kívülről láttunk, de ez…

– Azt a rohadt! – szalad ki a számon, miután kinyitom a lakosztályunk ajtaját. Egy hatalmas nappali fogad minket, ami olyan széles, mint a velünk szemben húzódó teraszra nyíló üvegfal.

– Azta, ez tényleg nem semmi. – jegyzi meg a barátnőm is.

Körbejárjuk a lakosztályt, mindent megnézünk, megsimogatunk. A nappaliból két hálószoba nyílik, mindegyikhez egy hatalmas fürdőszoba tartozik. A falak világosak, a bútorok fehérek, a nap is besüt, így még lenyűgözőbb a látvány.

– Ezt nézd! – kiabál a barátnőm.

Miközben én a saját fürdőszobámban gyönyörködtem, Vic már a teraszon álldogál.

– Hű, micsoda kilátás!

– Igen. És azt nézd! – mutat balra.

– Az egy jakuzzi?

– Az bizony – sikít fel, és ugrándozni kezd, mint egy kislány. Sokszor el sem hiszem, hogy egy alapítvány felelősségteljes vezetője.

– Remek. Ez tényleg…

Csak bámulom a szemem elé táruló látványt. A medence, ami a teraszunk alatt húzódik, nem óriási, de ahhoz elég nagy, hogy több kisebb stég legyen rajta.

– Ott fogunk koktélozni – mutat rájuk Vic.

– Az tuti. Felőlem indulhatunk is.

– Nem, nem. Nekem ennem kell.

Nem vitatkozom vele, mert pontosan tudjuk, milyen vége van annak, ha üres gyomorra iszunk.

– Akkor használjuk ki az all inclusive előnyeit.

– Adj fél órát, és mehetünk.

Lezuhanyozom, majd a leglengébb nyári ruhámba bújok. Hiába esteledik, még mindig rekkenő a hőség. Ezt megtapasztalom, amíg Vicre várok. A teraszra kilépve ugyanaz a forróság vár, mint amikor megérkeztünk. A korláthoz sétálok és a kilátásban gyönyörködöm. Eszméletlen. A nap már lenyugvóban, a színek így káprázatosak. Narancs és rózsaszín minden árnyalata tükröződik a vízen. Az előttünk fekvő parti szakaszon még nagy a nyüzsgés, a legtöbben már inkább csak buliznak.

– Ott a helyünk – lép mellém Vic.

– Mindenképp – mondom egy kis gúnnyal a hangomban.

– Na már! Induljon a pihenés! Együnk, aztán igyunk.

– Ahogy a kisasszony óhajtja – válaszolom mosolyogva. Tényleg ránk fér a pihenés. Azt sem tudom felidézni, mikor volt szabadnapom, nemhogy azt, mikor tudtunk így elutazni. Jót fog tenni mindkettőnknek – konstatálom magamban.

A következő két napot azzal töltjük, hogy kiélvezzük a szálloda minden szolgáltatását. Sokat alszunk, pihenünk a parton, masszíroztatunk és annyi finomságot tömünk magunkba, amennyi csak belénk fér.

Colin

– Mi van veled, ember?

A barátom hangja szakít ki a merengésemből. A naplemente csodálatos itt. Ez az egyik kedvenc helyem a parton. Ha ide kell utaznom, ez az első hely, ahová eljövök. Nem tudom, mióta gubbasztok itt a homokban, csak sejtem, hogy régóta, ha keresni kezdett.

– Semmi – adok kitérő választ. Tényleg nem tudnám pontosan megmondani, mi a bajom, így ennél többre ne számítson. Dex amúgy is hajlamos a szarkavarásra, nem adom alá a lovat.

– Aha, persze – nevet fel hangosan.

– Most gondolsz valamire?

– Nem valamire, inkább valakire.

Úgy kacsint rám, mintha engem akarna elcsábítani. Ezzel sikerül egy halvány mosolyt csalni az arcomra, miközben a fejemet csóválom. Valami sosem változik.

– És mégis kit? Máris kiszemeltél valakit a szállodában? – biccentek a mögöttem fekvő épület felé. Már épp figyelmeztetném, hogy inkább ne is mondja, de akkor rávágja:

– A reptéri pipiket szívesen levarrnám.

Semmi meglepő nincs a megjegyzésében, nekem mégis ökölbe szorul a kezem. Összevont szemöldökkel próbálom feldolgozni a reakciómat. Mi a franc?

– Ne mondd, hogy te nem lennél benne a buliban – üti meg a vállam. Nem válaszolok azonnal, mert először életemben azt gondolom, hogy valóban nem akarok benne lenni ebben. A vörös hajú lány említése elég ahhoz, hogy a farkam mocorogni kezdjen, de eszem ágában sincs osztozkodni.

– Baszd meg! – bukik ki belőlem.

– Az lenne a terv, ha valami véletlen folytán megint összehozna bennünket a sors.

Dex úgy dörzsöli egymáshoz a tenyerét, mintha már a szeme előtt peregne a műsor. Gyanítom, így is van.

– Szerintem már túl sokat ittál.

– Inkább keveset – mondja, majd a parton mellettünk bulizókra mutat. – Annyit biztos nem, mint ők.

– Még nem – teszem hozzá.

– Na látod, kedves barátom. Ebben igazad van. Mivel úgy látom, te nem vagy bulihangulatban, azt hiszem, csatlakozom.

– Felőlem.

– Jesszus. Holnapra aludd ki magad. Nincs kedvem egész nap a morcos fejedet nézegetni – mondja, de közben már elindul a csapat fiatal felé. Remélem, nincs köztük kiskorú csaj, mert akkor cseszhetjük.

Amikor egyedül maradok, újra elveszek a gondolataimban. Mosolyogva idézem fel a reptéren történteket. Mi már egy hete itt vagyunk. Egy innen nem messze lévő szálloda megvétele és felújítása miatt jöttünk. Az egyik befektetőt vittük aznap a reptérre. Micsoda véletlen!

Az a tűz a kis vörös szemében igazán irigylésre méltó volt. Tetszett. Határozottan tetszett. Abban azért Dexnek igaza van, hogy ha nem az itt és mostról lenne szó, már négyesben buliznánk a hotelszobánkban, mindenféle jóban dúskálva. De ő is pontosan tudja, hogy ez nem könnyű időszak nekem, és kivételesen a szokásos figyelemelterelése sem tud lázba hozni.

Mély levegőt veszek abban bízva, hogy a jól ismert sós levegő majd kitisztítja a fejemet. Nem igazán csípem, hogy itthon mindig ilyen szentimentális hangulat kerít hatalmába, de ez van. Hátradőlök, megtámaszkodom a könyökömön és így gyönyörködöm a lemenő nap utolsó sugaraiban, amelyek hihetetlen színekbe borítják az eget. A távolból idehallatszik, ahogy más is hangot ad a véleményének.

– Azt a kurva! – hallom meg a nem épp finom megfogalmazást. Felkapom a fejem, mert a hang ismerős. Hátrafordulok, körbenézek, de sehol nem látom a feltűnően vörös szépséget. Klassz, már képzelődöm is…

– Rohadt Dex – morgom az orrom alá, miközben újra a part felé fordulok. – Beleültetted a bogarat a fülembe.

Miután a nap nyugovóra tér és az előttem elterülő víz sötétségbe borul, úgy döntök, iszom egyet a hotel bárjában. Leporolom a nadrágomat, majd egészen a lépcsőig mezítláb sétálok. Mosolyogva nyugtázom, hogy van, ami sosem változik. Emlékszem, ahogy nagyi mindig zsörtölődött velem, mert egész nyáron papucs nélkül mászkáltam. Attól félt, hogy belelépek valamibe, és apám haragjától, ha megtörtént volna.

– Francba… – szitkozódom, amint apám arca bekúszik a gondolataim közé. Egyáltalán nem ezt akartam. A legkevésbé arra vágytam, hogy őrá gondoljak. Dühösen szedem a lépcsőfokokat, és úgy sietek a bárba, mintha kergetnének. Kurvára szükségem van egy italra… vagy többre.

A bár nyüzsög a már spicces állapotú vendégektől. Alig férek a pulthoz.

– Mi ez a tömeg? – kérdezem a pultost.

– Ma latin este lesz élő zenével.

– Ez komoly? Itt?

– Erre van igény – teszi hozzá egy vállrándítással kísérve.

– Hova tűnnek a görög hagyományok? – kérdezem a fejemet csóválva.

– Mit adhatok? – hagyja figyelmen kívül a kérdésemet a fickó.

– Egy Benriach-ot kérek – biccentek a polc felé, ahol a legdrágább italokat tartják.

– És mi lesz a görög hagyományokkal? – kérdezi mosolyogva, miközben a kedvenc skót whiskymhez való pohárért nyúl.

– Ma este erre van szükségem. Kösz – mondom, amikor elém csúsztatja az italt. – Ne tegye messze az üveget!

– Rendben.

Miközben ő folytatja a munkáját, leülök a mellettem éppen felszabaduló székre és a tömeg felé fordulok. Ez egyre durvább. Minden évben, amikor ideutazom, szembesülök vele, hogy milyen felkapott lett ez a hely. Persze nem csodálkozom rajta, mégis sajnálom, hogy megszűnt a bája. Ha nagymama látná…

Egy húzásra felhajtom az italomat. Mire hátrafordulok, hogy rendeljek egy másikat, már ott is van a következő. Megvan annak az előnye, ha az ember megengedhet magának egy olyan drága italt, mint ez. Intek a pultosnak, aki már a másik oldalon szolgál ki. Akkor fordulok újra a tömeg felé, amikor egy nő szól a kis színpadon felállított mikrofonba. Hamarosan a legérzékibb hangon kezd el énekelni. Néhány perc, és a táncparkett megtelik. A párok úgy táncolnak, mintha egy rangos táncversenyen lennénk. Ez még az én arcomra is mosolyt csal. Nagyon jó nézni, ahogy a ritmust követve átszelik a táncteret. Amikor a dal a végéhez ér, hatalmas tapsot kapnak, majd az énekesnő közös éneklésre invitálja a közönséget. Ez már kevésbé érdekel, így visszafordulok a pulthoz és az italomat bámulom. Aztán a mikrofonból hallatszó nagy nevetés elvonja a figyelmemet. Ismét a tömeg felé fordulok. Az énekesnő a közönség közé lépett, és együtt énekel néhány bátorra ivott turistával. Jó a hangulat a közismert dal feldolgozott változatának köszönhetően. A tömeg szétválik a körbe-körbe sétáló énekes előtt, és ekkor meglátom őt. Ezek szerint nem hallucináltam az előbb. Fejemet csóválva, fülig érő vigyorral az arcomon megiszom az utolsó kortyot az italomból, majd felállok és elindulok felé.