© Muszatics Péter, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotó © Bódis Krisztián

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítótervező Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-607-9

TARTALOM

ELŐSZÓ

A ZÖLD CSÍK

I. KÜLVÁROSI EKLEKTIKA

(Rákospalotától Sashalmon, Mátyásföldön és Kispesten át Pesterzsébetig)

Pipacsmező

Emlék tér

Kertvárosi kilátó

Dozzi és Antoinette

Renée Cafée

Gloriett

Utópia delikát

Hozott anyagból

Duna sétány

II. ÁTKELÉS

(Soroksártól Csepelen és Budafokon át Kelenföldig)

Hősök tere

A 307. Sz.

„Szentség a munka”

Égi és földi istenek

Well-being, támogatva

Kisbig

Szomszédok

Kutyavilla, Macskacsárda

Méthode champenoise

Stációk

III. HEGYEK

(Farkasréttől a Svábhegyen, Pesthidegkúton és Óbudán át a Római-partig)

„Hazatért”

Lokáció

Szabadsághegy

Majestic

Dűlőkeresztelők

Kultuszok

Szent fák

Torzók

Szindbád hazamegy

Divinus

IV. ZÖLD ÉS BARNA MEZŐK

(Újpesttől a Városligeten, Zuglón, Kőbányán át a Keleti pályaudvarig)

Ha az Újpest győzni fog

Kulturház

Restaurateur

Zöldfelületek

Stefánia

Milánói sertésborda

Kőbányai

Törekvés

Government window

V. GANG ÉS GRUND

(Józsefvárostól a Rákóczi úton és Ferencvároson át a Szabadság hídig)

A főváros főutcája

Otthon

Yozsefváros

Városépítés

Harmónia palota

„Ízlelőbimbó Mekkája”

VI. NANÁ, HOGY FINOM

(A Bartók Béla úttól Lágymányoson, a Gellérthegyen, a Tabánon, a Rózsadombon át a Margit körútig)

Boulevard, bägel, burger

Kispiac

Hatszögek

Mélypince

Mozgásban tartjuk

Vineta

„Pasáról szó sincs”

Történelmi háttérrel

VII. RÉTEGEK

(Újlipótvárostól a Belvároson át a Várig)

Lassan száz éve

Berlini tér, London szálló

Revolutio

Összetartozás

Renovatio

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

In memoriam John Lukacs

ELŐSZÓ

A „Budapest” feliratot keresem a szomszéd ház falán. Rég eltűnt, most kávéreklám van a helyén. De a sziluett ugyanaz, mint a Drechsler kávéház teraszát ábrázoló híres fotón, amely John Lukacs Budapest 1900 című könyvének címlapján van. A fehér inges, keményített gallérú pincér és néhány kalapos úr belenéznek a kamerába, mások keretre feszített újságot olvasnak. A karcsú székek mellett masszív oszlopok, a neoreneszánsz csipkék, a festett üvegablakok és a mennyezetfreskók közé kis, már a szecessziót előlegező gipszputtókat, szárnyakat, hordókat, lovakat helyeztek el. Az asztalok most is márványból vannak, de a fonott székek tömzsibbek, kerekek, a zöld és rózsaszínű, virágmintás, süppedő párnák, a csavarosra nyírt tuják, a napellenzők, a mozaikkal kirakott pult, az aranyló neonsziluettek modernek, és jómódról mesélnek.

Ez már nem a régi kávéház, hanem egy luxusszálloda terasza. Neve, a hatalmas W betű mögött ott az Andrássy út, az 1896-ban megnyitott földalatti vasút lejárata és Ybl Miklós Operaháza az oroszlántestű, emberfejű, mancsukban babérkoszorút és álarcot tartó szfinxekkel. „Becsvágyam sarkallt, de vigyáznom kellett, hogy az én épületem ne viselkedjék tolakodóan Ybl remekével szemben, mert az udvarhölgy lehet szebb, mint a királyné, de úgy kell, hogy a királyné királyné maradjon” – idézik az emléktáblán az egyik építészt, Lechner Ödönt. Mellette megörökítették a magyar építész- és a londoni belsőépítész-iroda nevét is; a Drechsler-palota felújítása, a romokból történő megújulása szinte ugyanakkora feladat volt, mint a felépítése.

Le Petit Beefbar: így hívják most a bárt, amely a régi kávéház helyén van. Más a név, más a közönség is: főleg külföldiek, akik itt kezdik a város felfedezését. A hűvös májusi reggelen virág- és parfümillat keveredik. Piros, a londoniakra emlékeztető, nyitott tetejű emeletes busz lassít. Az Operaház homlokzatán a két múzsa: Erato és Terpsichore szobrait és görög betűs felirataikat böngészem. A földalatti csempézett kijáratánál japán pár bukkan elő, a köveken guruló bőröndjeiken még ott a reptéri poggyászcédula. Szemben és oldalt luxusmárkák boltjai. Az egyik asztalnál franciák tanulmányozzák az útikönyvet, a másiknál lengyel fiatalok koktéloznak. A bár Budapest Breeze-koktéljában a klasszikus gin-tonikot baracklé és koriander teszi egyedivé. A város régóta Európa egyik legnépszerűbb turistacélpontja. Az Andrássy út a világörökség része, Lukacs 1988-ban New Yorkban kiadott könyve pedig igazi klasszikus lett.

A Budapest 1900 nyolc évtized távlatából idézi fel a város aranykorát. Azt az időszakot, azokat az építkezéseket, azokat a szellemi teljesítményeket, amelyek létrehozták a ma ismert, modern Magyarországot és fővárosát. Nagyon is jellemző, hogy az ezt bemutató könyvet egy budapesti születésű, de angolul (és milyen virtuóz módon!) író történész jegyzi, aki Lukács Jánosként született, és innen néhány száz méterre, egy Erzsébet téri házban nőtt föl.

Sokan elmentek innen és világhírűek lettek – és általuk a város is az lett. Ernst Lubitsch 1940-es Saroküzlete, mint a film elején írják, egysaroknyira játszódik az Andrássy úttól. James Stewart és Margaret Sullavan a Metro–Goldwyn–Mayer hollywoodi stúdiójában felépített Budapesten szeret egymásba, Wes Anderson 2014-ben A Grand Budapest Hotelben pedig egy luxusszálló univerzumában idézi fel a politikai viharok sújtotta Közép-Európát. Budapest az 1900 óta eltelt évtizedekben szimbólum lett.

De most nem csak erről a Budapestről fogok mesélni. Megpróbálom bemutatni a valódi várost. Az utat egy filmstúdióban kezdjük, aztán az északi és a keleti peremkerületekben folytatjuk. Csigavonalban haladunk Csepel szigetén, a budai hegyekben, Óbudán, Újpesten, Pest és Buda belső részein keresztül a belváros és a Vár felé. Sokat gondolkodtam azon, milyen perspektívából írjam meg ezt a könyvet. Írhattam volna egy bennfentes budapesti, egy vidéki magyar vagy, mint Lukacs, egy amerikai szemszögéből is. „Milyen igazságtalanság: egy párizsinak nem kell minduntalan a semmiből előhívnia városát – írja a nagy lengyel író, Czesław Miłosz. – Nekem viszont, ahányszor csak gondolataimban felidézem az utcákat, ahol az életem legfontosabb időszakát eltöltöttem, gyakorlatias műfajt kell kitalálnom, tömörítésekre kényszerülök.”{1} Fontos észrevétel, és igaz Budapestre is, mert Magyarország és Közép-Európa határait elhagyva sok összefüggés, ami itt világos, érthetetlenné válik. Ráadásul sok itteni fiatal sincs tisztában a régi dolgokkal. Ezért úgy döntöttem, hogy bécsi perspektívából írom meg Budapestet: mintha egy bécsinek mesélnék róla, aki sok mindent nem tud, de azért számos részletet ismer. Másrészt Budapest Bécs mellett, folyamatosan erre a városra tekintve, nemegyszer Béccsel rivalizálva formálódott. Több a kapcsolódási pont, mint azt első pillantásra gondolnánk.

Sokszor idézek: emléktáblákat, figyelmeztető feliratokat, közleményeket, plakátszövegeket, hivatalos és spontán szavakat, mondatokat. Ezeket meghagytam eredeti – gyakran pontatlan – írásmódjukban, szórendjükben. Korábbi írásaimban városok, országok lényegét, emberi állapotát próbáltam megírni, természetesen személyesen és töredékesen, az esszé szabályai szerint. Manapság majdnem mindenki személyesen és töredékesen ír, a nyilvánosság kisebb-nagyobb platformjain osztjuk meg gondolatainkat, érzéseinket. Néha úgy látom, a regényforma, a polgári kor nagy műfaja is feloldódóban van, a személyesség, az egyes szám első személy varázsa és magánya itt is egyre erősebb. Én most is maradok az esszé műfajánál.

A Budapest 1900 „a városról és kultúrájáról” mesél. Mint Lukacs több könyvében, a város kerületeitől a benne lakók gondolataiig itt is hét egymásra épülő fejezetben rajzol portrét. Neki persze már megvolt a kellő távlata. A jelen Budapestjéről sokkal inkább az impressziók alapján lehet írni, az összefüggések majd évtizedek múlva rajzolódnak ki. Így hát olvasóm ne várjon tőlem statisztikai adatokat, politikai, kulturális, gazdasági elemzéseket. Nem is útikönyvet írok. Sok ezer cikk és könyv mesél Budapestről, Európa egyik legnépszerűbb turistacélpontjáról. Én csak egy számomra kedves városról szeretnék írni, házakról, terekről, utcákról, emberekről, néhol a gondolataikról és gondolataik változásáról. Néha spekulálok, néha bizonyosan tévútra is kerülök, de a célom minden esetben a megértés, eszközöm többnyire az empátia. Nem vádolok, nem harcolok, nem ítélkezem. Sarkos mondataim néha talán ítéletnek, kinyilatkoztatásnak tűnnek. A konklúzió néha csakugyan összegző és ítéletszerű. De akkor is gondolj arra, kedves olvasó, hogy ez csupán a szerző véleménye.

A ZÖLD CSÍK

Minden utca végén és minden épület tetején zöld csík van. Olyan, mint a csapó; filmes jel, az épített díszlethez itt kapcsolható a számítógéppel létrehozott kép. A régi, 19. századi Pest utcáin sétálunk. Nincsenek tetők, és ha közel megyünk a házfalakhoz, netán meg is érintjük őket, látjuk és érezzük, hogy préselt műanyagból készültek. Mégis, az illúzió erős. Egy-egy pillanatra valóban megelevenedik a százötven-kétszáz évvel ezelőtti város, a klasszicista és barokk házak, a szobrok, oszlopok, teraszok, a sikátorszerű, sötét utcák.

A díszletváros most csendes. A Most vagy soha! című film forgatásán talán még élethűbb volt minden. Most nyugodt. Talán őszintébb is. Pőrébb, de több teret ad a képzeletnek. A vámházon, az üzleteken, a kávéházon német feliratok. Akkor Pest német nyelvű város volt. A Zollhaus díszletén ott az átkelési tarifák pontos listája. Elképzelem a Lánchíd előtti teret. A Leopoldról, a német-római császárról és magyar királyról elnevezett városrész – a Lipótváros – utcáin és terein a nyugodt évtizedek németes kedélyessége az ébredő magyar nemzet virtusával keveredett. Meg homokkal, mint itt, Fót mellett, a filmstúdió telkén is, ahol néhány utcát újra felépítettek.

Baumgarten Ferencre gondolok, a finom tollú irodalmárra, aki olyan szépen írt a Lánchíd előtti térről, a pesti Place de la Concorde-ról. A 19. század első évtizedeiről, szeretett biedermeier Pestjéről, amit akkor sokan „Pesth”-nek írtak. Meghitt, arányos, részben kisvárosias, részben klasszicista stílusú házairól és lakóiról. Néha esik egy-egy csepp eső, szélrohamok jönnek, a sötét felhők mögül előbukkan a nap, és, akár egy reflektor, megvilágítja egyik vagy másik díszletházat. Az újra felépített pesti Úri utca (a mai Petőfi Sándor utca) és a Pilvax kávéház éppolyan legendás lett, mint Heckenast kiadója. A 19. század első felében német és magyar elemek keveredtek a vendéglátásban ugyanúgy, mint a könyvkiadásban, az iparban és a kereskedelemben. A Most vagy soha! című film a Habsburg-ellenes 1848-as forradalomról meglehetősen egyoldalúan mesél, a régi Pest sokszínűsége talán csak a felszínen jelenik meg, szellemiségében semmiképpen sem. Március 15., a Nemzeti dal, a forradalom mítosza a 21. században is olyan erősnek tűnik, mint kétszáz éve. Pedig például Heckenast volt Adalbert Stifter kiadója is; az egyik legjobb német nyelvű regény, a Nyárutó Pesten jelent meg – de ez egy másik történet, amit Magyarországon máig sokan nem akarnak meghallani. Népszerűbb és kifizetődőbb az ismert sémák újramesélése.

A díszletvárosban az egy-két emeletes klasszicista és barokk házak mellett felbukkan néhány középkori épületrész is, sejteti, milyen lehetett a régi belváros, amit a 19. század végén romboltak le, hogy hatalmas neoreneszánsz és neobarokk, historizáló üzlet- és lakóházakat építsenek a helyére. A fejlődés ára a pusztítás volt. Áldozatul esett az arányos, karcsú tornyú Városháza is a mai Erzsébet híd pesti oldalán.

Nemcsak Pesten, a budai Várban is sorra épültek a hatalmas eklektikus paloták. A fejlődés jól látható volt, a lelkesedés is. De voltak ellenvélemények is. „Amilyen idegen nekem – írta Baumgarten Ferenc szomorúan 1917-ben a Pester Lloydban – Budapest, ez a nyugat-keleti gyarmati város, olyan meghitt a biedermeier Pest.” Emlékezete talán szépített: a meghitt város szeles, homokfútta, esőben sáros utcáira annak idején sokan panaszkodtak. De kétségtelenül volt valami díszletszerű és illuzórikus ebben a modern városban, aminek ekkoriban már majdnem egymillió lakója volt, és aminek régiségét azóta jobban értékeljük.

A régi Pest mellett ideig-óráig egy francia kisváros gótikus-farácsos, mesébe illő terén vagy egy ostromlott, műanyag lövésnyomokkal pöttyözött középkori várban is képzelhetjük magunkat Fóton. De látható-tapintható itt Párizs, Prága, egy átlagos amerikai kertváros sorházai, sok-sok részlet, oldalt zöld csíkokkal, némelyik arányos kicsinyítésben, a trompe-l’oeil hatását keltve. Aztán egy lövészárok, ahol több filmet is forgattak. A középkor érzete és a háború félelmetes távlatai testközelben; illúzió minden mennyiségben.

És nemcsak itt: Budapest körül, néhány percre a várost keleti vagy déli irányból megközelítő autópályáktól több nagy filmstúdió várja a magyarok mellett az amerikai, francia, német stábokat. Az Origo, az Astra, a Korda Stúdiók és a Nemzeti Filmintézet műtermei világhírű filmesek sorát szolgálták ki. A nézők száz- és százmilliói persze nem is tudják, hogy esti filmjüket Magyarországon forgatták. Csak néha, egy-egy emlékezetes siker után.

A filmgyárból kikanyarodva, az autópálya szélén egyre több a hirdetés – az egyik energiaitalé igazán pokolinak tűnik a mélykék felhők és az éles napsugarak összjátékában –, aztán a szántóföldek zöld csíkjai után előtűnik egy piros pipacsmező és a város első lakóházai. Megérkezünk az igazi Budapestre.

{1} Bojtár Endre fordítása.