Sophie Lark

There is
No Devil

Nincs ördög

A mű eredeti címe: There Are No Saints by Sophie Lark

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2022, 2023 by Sophie Lark

Originally published in the United States by
Sourcebooks, LLC.

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Hungarian Translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804214

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A második rész a bántalmazás elszenvedőinek szól.

Szegénységben nőttem fel, durva zaklatás áldozata voltam tinédzserként. Tizenkilenc évesen mentem hozzá valakihez, aki minden lehetséges módon bántott engem. Olyannyira porrá zúzta az önbecsülésemet, hogy a végén már a cipőmre tapadt sárnál is kevesebbnek éreztem magam.

Mara szenvedéseit a saját tapasztalataim ihlették. Az újjászületése és az új élete is hasonló ahhoz, ami velem történt. Nem számít, honnan indultál, vagy mit tettél. Talán mindannyian elcseszettek vagytok, és a világ sötétnek, kegyetlennek tűnik körülöttetek.

Ez a könyv a szeretet megtalálásáról, egy másik ember elfogadásáról, és ami még fontosabb, saját magunk szeretetéről és elfogadásáról szól.

Megérdemlitek a szeretetet. Megérdemlitek a szebb jövőt. Bárkivel megtörténhet. Én tudom.

Szeretlek benneteket!

LEJÁTSZÁSI LISTA

Terrible Thing – AG

Amore – Bebe Rexha & Rick Ross

6 Underground – Sneaker Pimps

Psycho – Mia Rodriguez

Mad World – Michael Andrews & Gary Jules

Venom – Little Simz

Black Out Days – Phantogram

Paranoia – HAVEN

911 – Ellise

I don’t Want to Set the World on Fire – The Ink Spots

I feel Like a God – DeathbyRomy

How Villains are Made – Madalene Duke

This Is Love – Air Traffic Controller

Heart-Shaped Box – Neovaii

The Devil Is a Gentleman – Merci Raines

Animal – Sir Chloe

Demons – Hayley Kiyoko

On My Knees – RÜFÜS DU SOL

Survivor – 2WEI

Always Forever – Cults

Girl With One Eeye – Florence & The Machine

INDUSTRY BABY – Lil Nas X & Jack Harlow

I Did Something Bad – Taylor Swift

I’m not a woman, I’m a god – Halsey

Bust Your Knee Caps – Pomplamoose

Fire Drill – Melanie Martinez

A zene fontos szerepet játszik az írói munkámban. Ha a szövegben meglátsz egy ♫ jelet, a kérdéses dal az adott jelenethez tartozik, ahogy a filmekben is.

1.

MARA

AZ ALATTUNK LÉVŐ SZIKLÁNAK CSAPÓDÓ HULLÁMOK HANGJA ÉBRESZT FEL. Cole a ház nyugati oldalán minden ablakot nyitva tart. Só, vas és az öböl illata tölti be a szobát, köd lengedezik az ódivatú ágy oszlopai körül.

Kicsusszanok a nehéz paplan alól. Meztelen vagyok, a mellbimbóm megkeményedik a hidegben. A köd lecsapódik a meleg bőrömre, nyirkos leszek, mint egy fóka.

Cole elöl hagyott nekem egy selyemköntöst – olyat, amilyet a régi filmsztárok hordhattak. A nehéz, pazar és nevetségesen hivalkodó ruhadarab a testem körül örvénylik.

Papucsot is kaptam, de nem bújok bele, inkább mezítláb lépek a vastag perzsaszőnyegre.

A Sea Cliff falai között sétálni olyan kicsit, mintha Versailles-ban lennék. Mintha már az is vérlázító lenne, hogy egyáltalán beléphetek egy ilyen helyre, nemhogy itt is éljek!

Eddig fogalmam sem volt arról, milyen is lehet az igazi gazdagság, hogy milyen érzés lehet megérinteni. Fényűző, üresen kongó, visszhangzó terek. Távoli épületszárnyakban kiállított, felbecsülhetetlen értékű műalkotások, amiket senki se csodált meg hónapok vagy talán évek óta. Esztétikailag tökéletes csapok és kilincsek.

Mindenütt mozgásérzékelő van. Cole pontosan tudja, hogy felkeltem.

Nem ismertem még soha senkit, akinek ennyire fontos a megfigyelés. Olyan fejlett technikát alkalmaz, amivel istenként hallhat és láthat mindent.

Ott van a házban mindenhol.

És én pont ezt akarom.

Mert ha Cole figyel, ha ő védelmez, biztonságban vagyok. Senki sem bánthat, senki sem érhet hozzám.

Kivéve őt magát.

Elindulok a széles, ívelt lépcsőn a földszint felé. A köntösöm, amit nem kötöttem meg, úgy követ, akár egy menyasszonyt az uszálya. Cole sötét szeme mohón csillan, amikor meglátja a csupasz mellemet, ahogy minden lépésnél kikandikál a fényes selyem mögül.

Ő már felöltözött, de a puha, fekete hajtincsei még nedvesek a zuhanyzás után. Szájának érzéki íve és a határozott álla így, frissen borotválva, hihetetlenül megfiatalítja. Cole kortalan és örök. Ez a fajta szépség szinte már fáj, erőteljesen a szívembe markol.

Egy dupla falú üvegpoharat nyújt felém. A kávé, tej és tejhab rétegei mintha lebegnének.

– Készítettem neked egy lattét.

Biztosan akkor látott neki, amikor kinyitottam a szemem. Tökéletes időzítés. Mialatt kinyújtóztam, kibújtam az ágyból, felvettem a köntöst és lecsattogtam a lépcsőn, már el is készült.

Megrémiszt ez a precizitás.

És közben mély csodálatot is érzek, mert ez olyasmi, amit én el sem várhatnék magamtól.

Ráadásul Cole számára ez csak egy játék, nincs benne semmi erőlködés. Egyszerűen a kezembe nyomja a lattét, ami pontosan olyan, ahogy én szeretem. A hőmérséklet, az édesítés és a sűrű, tejszínhabot idéző tejhab maga a tökély.

Lazán megízlelem a nyelvemmel, majd lenyalom a számról a habot.

Mert én is tanulok.

Cole szereti nézni, ahogy kiélvezem a dolgokat. Sokkal nagyobb élvezet számára azt figyelni, ahogy letakarítom az ujjamról vagy az ajkamról a habot, mint az, hogy ő maga belekóstoljon.

Elárasztom a számat a finom itallal, majd megcsókolom, hogy ő is megízlelhesse.

A kávétól meleg és érzéki lesz a szám.

Pont ezért készítette nekem.

Tökéletesen eltervezte, csak hogy ne menjek oda a hűtőhöz, és ne kezdjek el turkálni benne. Cole akarja megmondani, mit egyek, mit igyak, mit vegyek fel, és mivel nálam sokkal jobban csinálja, ezért hagyom neki, nem ellenkezem.

De mégsem vagyok könnyű eset.

Inkább vad és állatias, szeszélyesen, percenként változik az, amit én akarok.

– Van még a tegnap esti barackból? – szegezem neki a kérdést.

Cole szeme szikrát szór, nem sikerül elrejtenie, mennyire idegesíti, amit hall.

– Megetted az összeset lefekvés előtt.

– Nem gondoltad, hogy hatot simán meg tudok enni?

A piszkálódásom tényleg megharagítja. Elkapja a csuklómat, és magához húz.

Mélyről tör fel benne a morajlás, ami végigfut a gerincemen.

– Ha a hajónk lerobbanna az óceán közepén, és csak egy tábla csokink lenne, simán felfalnád öt perc alatt. Még az ujjadat is megnyalnád utána!

Megátalkodottan mosolygok rá.

– Mert nem szeretnék éhezni, amíg meg nem szereljük a hajónkat – feszegetem a határait, miközben kortyolgatom
a tökéletes lattém maradékát. – Az ilyesmi azoknak való, akik szeretnek szenvedni.

– Azt hittem, a nehéz idők megtanítottak arra, hogy értékeld az előrelátás képességét – kúszik Cole szabad keze a tarkómra, majd megragadja, miközben a hajamba fúrja az ujjait.

Felszegett fejjel válaszolok neki.

– Nekem nem a túlélés a cél, hanem a felemelkedés.

Úgy csókol meg, ahogy mindig: élve felfal. Keze a köntös alá siklik, beborítja csupasz mellemet. Érzéki ujjai felfedezik a testemet, vakon, csupán tapogatózva járja be minden domborulatomat.

Próbálok ellenállni a belőle áradó erőnek, de képtelenség.

Ellágyulva omlok a karjába. A köntös már nem véd semmitől, meztelen testem minden egyes porcikájához hozzáfér. Szédítő, ahogy a meleg, erőteljes keze végigsiklik a bőrömön.

A konyhaplafon díszes bádogborítása ezüstösen csillog. Cole ujjai a kulcscsontomat cirógatják, keze a nyakamra fonódik. Pénisze megkeményedve simul a csípőmnek, lassan kiszorít belőlem minden levegőt.

– Miről álmodtál az éjjel? – búgja a fülembe. – Nyöszörögtél álmodban…

– Nem emlékszem – hazudom szemérmetlenül.

Megszorítja a nyakam, a plafonon apró, fekete pöttyök villannak fel, már a karját sem érzem, amivel magához húz.

– Nem titkolózhatsz előttem, Mara – karcolja a nyakam bőrét a fogsora. – Addig bontogatom módszeresen, kitartóan a falaidat, amíg meg nem kapom, amit akarok.

Elfordítom a fejem, egyenesen a szemébe nézek.

– Mit akarsz?

Megnyalja az ajkát. Olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy a nyelve hozzám ér.

– Téged. Mindenestül. Ismerni akarom az összes titkodat, minden gondolatot, ami megfordul a fejedben. Minden vágyadat, akár sötét, akár perverz. El akarom foglalni a lényedet, ahogy te is az enyémet. Azt akarom, hogy megszállottan kötődj hozzám, hogy függj tőlem. Azt akarom, hogy ne csak velem, hanem értem élj.

Az sem ijesztett meg ennyire, amikor azt hittem, Cole meg akar ölni.

Hiszen egész életem egy folyamatos harc a függetlenségért.

Mindenki, akinek szeretnie kellett volna, inkább irányítani akart. Megpróbáltak megtörni, hogy kihasználhassanak, hogy egyfajta üzemanyagként hasznosíthassanak.

Ellépek tőle, kihúzom magam, magam köré húzom a köntöst, és bekötöm.

– A kezedbe tettem az életem. Azt viszont nem ígértem meg, hogy elveheted azt is, aki vagyok.

Cole arcára könnyed mosoly ül ki.

– Nem akarlak megváltoztatni. Csak próbálom előhívni a személyiségedet. Egy gyémánt, ha csiszolatlan, nem ragyoghat.

Keresztbe font karral állom a tekintetét, mert pontosan tudom, hová akar kilyukadni ezzel.

– És mára miféle csiszolást terveztél nekem?

Igyekszik nem nevetni, ami sosem jelent semmi jót.

– A mindig gyanakvó Mara. Nem valami igazságos ez, ha figyelembe vesszük, hogy eddig minden ötletemet élvezted.

– Elég nagyvonalúan megfeledkezel arról, hogy ezek a te élvezethez vezető útjaid egytől egyig halálra rémítenek.

Most már tényleg nevet, és ez csak olaj a haragom tüzére. Ha az ördög kuncog, valaki, valahol óriási hibát követ el éppen.

– Nincs semmi rémisztő abban, ha elviszlek vásárolni.

– Az kizárt! – csattanok fel. – Megígérted, hogy elhozod a cuccaimat a régi házból.

– És így is lesz. A cuccaidat ma délután szállítják ide. Persze, előbb át kell füstölnöm őket.

– Nem szeretnéd, ha a turkálós ruháim a makulátlan szekrényeidben lógnának? Semmi gond! Biztos vagyok benne, hogy van olyan része ennek a háznak, amit még te sem láttál.

– Én minden egyes négyzetcentiméterét ismerem ennek a háznak – biztosít Cole. – Nincs olyan hely a világon, ahová elbújhatnál előlem, pláne nem a saját otthonomban!

A sötétlő szemébe nézve tudom, hogy igaza van.

Ellenkezni Cole-lal olyan, mintha egy robogó tehervonat útjába lépnék.

Mégis itt állok a fényszórók előtt, hiába harsognak a vonatkürtök.

– Szeretem a ruháimat.

– De nincsenek nálad. Nálam vannak. És én nem adom őket vissza, amíg el nem jössz velem vásárolni. Ha nem tetszik, amiket kiválasztok, nem kell hordanod, de elkísérsz, különben ebben a köntösben kell a stúdiódba menned – vigyorog rám önelégülten. – Vagy meztelenül. Számomra mindkettő megfelel.

Egész héten ebben az átkozott selyemköntösben fogok flangálni, csak hogy bosszantsam, mert az ő érzékenységét jobban sérti majd, mint az enyémet. Csak az ablakon túli rideg, szürke köd tántoríthat el ettől, hiszen a selyem egyáltalán nem melegít.

– Rendben – morgom durcásan. – De komolyan gondolom: nem veszek fel semmit, ami nem tetszik.

– Nem is várok mást – vágja rá vérlázító önelégültséggel.

Egy fokkal erélyesebben teszem a mosogatóba a poharamat.

– Akkor essünk túl rajta.

Cole felhúzza az egyik szemöldökét.

– Előbb zuhanyoznod kell.

Legszívesebben fognám a poharat, és hozzávágnám! Sosem elégszik meg azzal, ha megkapja, amit akar, még az odavezető útnak is az ő elképzelése szerint kell alakulnia!

Megadón kihámozom magam a köntösből, a selyem apró kupacban landol a konyha közepén.

– Ahogy kívánja, Mester.

Félreérthetetlen gúny árad belőlem, de közben mégis átsuhan az arcán az őszinte öröm villanása. Felkapja a köntöst, és sötét árnyként, némán követ.

Visszamegyek a lépcsőn a hálószobába. Cole fürdője háromszor akkora, mint a korábbi szobám. A mosdókagylókat egyetlen hatalmas szürke kőből faragták, a csapból vízesésként zubog a meleg víz. A kád a keményfa padlón, az ablak előtt áll, úgy néz ki, mint egy vég nélküli medence. A zuhanyzó nagyjából akkora, mint egy autómosó, tucatnyi szórófej mutat a szélrózsa minden irányába.

Miközben a bluetoothos hangszóróra küldöm a lejátszási listát, Cole megnyitja nekem a csapot.

A falakról visszaverődő dallam körbejár a fürdőben, egybeolvad a zubogó víz hangjával.

♫ Terrible Thing – AG

– Miért kell neked mindenhez zene? – kérdezi.

– Mert a zenétől minden jobb lesz – lépek be a vízsugár alá.

Cole az üveg mögött marad, tekintete a nedves testemre tapad.

Egyáltalán nem szégyellős. Nyíltan, szinte mindenhol megbámul, és az is egyértelműen látszik rajta, mennyire élvezi a látványt.

Ez igazán hízelgő.

Olyan vagyok számára, mint valami egzotikus lény. Bármit csinálok, az érdekes.

Ráadásul ettől én is jobban figyelek magamra. Arra, ahogy hátrahajtom a fejem a víz alatt, ahogy a nyakam elővillan, ahogy a szappan végigfolyik a mellem között, ahogy a bőröm kipirul a melegtől.

Lassan, érzékien mosakszom. A tenyerem végigsiklik a domborulataimon, és körbeforgok, hogy minden szögből megnézhessen.

Cole tekintete életre kel, amikor figyel. A falnak dől, az ingbe burkolt, izmos karját keresztbe fonja.

Minden egyes fordulatnál megrándul feszes álla. Szeme a combomra tapad, onnan a fenekemre siklik, majd a saját keze munkájában gyönyörködik a csípőmtől a bordámig. Még a karomon éktelenkedő sebhelyeken is elidőzik. Egyszerűen mindenem tetszik neki.

Leemelem a zuhanyfejet a falról, hogy irányíthassam a vízsugarat. Végigfolyatom az arcomon. A szemem csukva, de a szám nyitva marad, így a nyelvemre is jut pár csepp. Utána a mellem következik, a zene lassú ritmusára öblítem le mindkettőt.

Leülök a padra, a talpam következik. Nem könnyű feladat, mert nagyon csikiz. Aztán jöhet a lábam.

Cole mozdulatlanul áll, csak néz. A szűnni nem akaró elragadtatása olyan kukkoló energiát áraszt, amitől egyre furcsább dolgokra vetemedem.

Hideg a zuhanyzó fala, de mégis nekidőlök. Széttárom a lábam, hogy minél többet láthasson. Végre lép egyet előre, tekintete elsötétül, száját összeszorítja.

Közvetlenül a lábam közé irányítom a zuhanyfejet. Szinte már elviselhetetlenül meleg a víz. Óvatosan spriccelem
a széttárt nagyajkamat, amíg meg nem szokom az érzést, és végre a csiklómat is célba tudom venni.

A fejem hátrahanyatlik, a falnak támasztom, becsukom a szemem.

Nem nézem már, hogyan figyel Cole.

Csupán érzem.

A víz kényeztet, mindent eláraszt. Minél közelebb húzom magamhoz a zuhanyfejet, annál erősebb lesz az érzés.

– Ez az… – duruzsolja Cole. – Jó kislány. Ne hagyd abba.

A gyönyör végigfut a testemen, eléri a mellemet, felkúszik a nyakamon is.

Szinte már elviselhetetlen, megfordul a fejemben, hogy véget vessek neki.

Cole mintha a gondolataimban olvasna, belép mellém a zuhanyzóba. Letérdel elém, megfogja a zuhanyfejet tartó kezemet, nem hagyja, hogy szabadon cselekedjek. Odairányítja a vizet, ahová ő szeretné, és akkor sem tágít, amikor már szinte túl sok az, amit el kell viselnem.

Nadrágja és a drága, olasz papucsa is elázott, de talán észre sem veszi. Bármennyire maximalista, legalább annyira vágyik a gyönyörre, mint én. Tudja, mit akar, és hajlandó megfizetni az árát is.

Most azt akarja, hogy elélvezzek, és leszarja, hogy tönkremehet a ruhája.

– Csináltál már ilyet – morajlik előttem.

– Igen – hebegem.

– Így tanultál meg kielégülni? A fürdőben, széttárt lábakkal a vízsugár alatt?

Összeszorítom a számat. Gyűlölöm, amikor a szexet használja fel arra, hogy megtudjon valamit rólam. Gyűlölöm, hogy ennyire elgyengülök, ha felizgultam.

Közelebb tolja a zuhanyfejet, már csak centikre van a csiklómtól, a zubogó víz felér egy kínzással. Kezébe fogja a nedves hajamat, mint valami kötelet, és hátrahúzza a fejemet.

– Ismerd be, te mocskos kislány! Azért fürödtél, hogy elélvezz, nem azért, hogy megtisztulj! – recseg a fülembe.

– Ki nem szarja le a tisztaságot! – vicsorgok. – Ha ahhoz van kedvem, egy kukában is elalszom!

Cole kuncogása, ez a mély, bűnösen vibráló hang a csontomig hatol. Csak ennyi kellett ahhoz, hogy eljussak a csúcsra.

– Tudom jól, te kis bolond – búgja vidáman a fülembe.

Az orgazmusom pont olyan forró és lüktető, mint a zuhanyfejből áradó vízsugár. A tüdőmet gőz lepi el, a bőröm vörösebb, mint a rózsaszirom.

A falnak dőlve lihegek, testem elernyed, használhatatlan vagyok.

– Maradj itt. Ne merj megmoccanni – parancsolja.

Hogy minek, azt nem tudom. Teljesen lebénultam.

Kilép a zuhanyzóból, és kivesz valamit az egyik fiókból. A katonás rendben tartott piperecikkei között pillanatok alatt megtalálja, amit keres.

Egy összecsukható kézi borotvával és borotvahabbal tér vissza.

– Meg tudom borotválni magam – tájékoztatom.

– Nem olyan jól, mint én.

Idegesítő, hogy mennyire igaza van. A kézügyességemre nem lehet panasz, de Cole precizitásához így sem érhetek fel. Cole egy igazi gép, már ha a gépeknek van lelkük. Vagy legalábbis lélekféléjük.

Széttárt lábbal dőlök a falnak, a puncim duzzadt, és vöröslik a forró víztől. Leírhatatlanul felizgat, hogy felajánlom neki a legérzékenyebb részemet.

A szívem őrült sebességre kapcsol, amikor kinyitja a borotvát, és megcsillan a csontból készült nyélből kikandikáló, éles penge.

– Fogd meg – nyomja a kezembe.

Óvatosan rászorítom az ujjaimat, megigézve nézem a késnél is vékonyabb, halálosabb eszközt.

Letérdel elém, nyom egy adag borotvahabot a markába, és eloszlatja a bikinivonalamon. Arca csupán pár centire kerül a pengétől, és amikor oldalra billenti a fejét, hogy jobban lásson, a nyaka is a borotva elé tárul.

Könnyedén elvághatnám a torkát, ha akarnám.

Módszeresen keni szét a habot a puncimon és a combom felső részén. A víz forróságát tompítja ez a sűrű, hűvös réteg.

– Azon tűnődsz, milyen érzés lenne? – kérdezi lágy, mély hangon.

Olyan erővel markolom a borotvát, hogy felsérti a tenyeremet.

– Azon tűnődsz, elég gyors lennél-e ahhoz, hogy meglepj. Ha a megfelelő helyen vágnál meg, egyetlen mozdulat is elég lenne…

Olyan hevesen rázom a fejem, hogy nekiütődik a kőfalnak.

– Nem. Eszembe sem jutott.

Cole újra megfogja a kezem, a zuhanyfej helyett most a borotva az, amit nem tudok elengedni. Arra kényszerít, hogy hadonásszak vele kettőnk között. Egyenesen a szemembe néz, sötét tekintete nem ereszt.

– Nem lesz olyan harc, amiben te lennél a nagyobb vagy az erősebb. De a legkegyetlenebb még lehetsz. És talán csak egyetlen esélyed adódik.

Vajon szerinte ki lesz az ellenfelem?

Shaw… vagy ő maga?

Kiszabadítom a csuklómat a kezéből, és eldobom a borotvát.

– Már megmondtam: senkit sem fogok bántani.

Nem érdekli a penge, csakis engem néz.

– Igazán? Akkor Shaw-val milyen terveid vannak?

– Nem tudom. Keresek bizonyítékot, és börtönbe záratom, ahová való.

Megvetően felhorkan.

– Nem keresel semmiféle bizonyítékot. Ha nélkülem merészkedsz Shaw közelébe, a levágott fejed lesz az egyetlen, amit keresgélni kell majd a tengerparton!

Megrökönyödve nézek rá.

– El akarod hitetni velem, hogy csak egyetlen megoldás lehetséges.

– Nem. Két lehetőség van: vagy ő hal meg, vagy mi.

Cole igyekszik magával rántani az útra, amire eszemben sincs rálépni, de közben beteges örömmel tölt el, hogy azt mondta: mi, ahelyett, hogy te. Tehát azt hiszi, együtt kerültünk ebbe a helyzetbe.

Valójában halálra rémít a gondolat, hogy egyedül kerülök szembe Shaw-val. Azt akarom, hogy Cole mellettem legyen, de azt már nem tudom, hogyan fogunk megállapodni abban, mit kellene tennünk.

Felkapja a borotvát, és cöcög egyet.

– Most élezhetem újra.

Visszalép a mosdóhoz a fenőszíjáért. Agresszív, gyors mozdulatokkal húzza végig a pengét a kifeszített bőrdarabon, ami vészjóslóan dorombol a keze alatt. A zuhanyzóból kiszökik a gőz, hideg fut végig a hátamon.

Miután végzett, újra letérdel elém, a borotva fényesen csillog a kezében.

Rám néz, elmosolyodik.

– Ne mozdulj.

A jégnél is hidegebb, ahogy a fém hozzám ér. Suttogásként suhan a bőrömön, a borotvahab és a szőr alól kivillanó bőröm furamód sápadtnak tűnik.

A keze nyomán minden terület azonnal érzékennyé válik. A puncimat megcsapja a hideg levegő, és Cole meleg lehelete is.

Egyfolytában arra számítok, hogy megvág a penge, hogy megcsúszik a kezében, de nagyon óvatos. Egy karcolást sem ejt rajtam. Lecsupaszítja a legkényesebb részeimet is, az ujjbegyével ellenőrzi, majd újra átmegy rajta, ha nem tartja megfelelőnek a végeredményt.

Feszülten figyel a feladatra, az arca szinte hozzám ér, kívül-belül átvizsgálja minden porcikámat.

Talán szégyellnem kellene magam. Vagy közömbösnek kellene lennem.

De nem.

Beleremegek minden egyes érintésbe. Végtelenül érzéki, ahogy az ujja hozzám ér. Alig bírok magammal, legszívesebben a tenyeréhez nyomnám a csiklómat, hogy végre a hüvelykujjával dörzsölhesse. Azt akarom, hogy belém dugja az ujját. Aztán a nyelvét. És végül a farkát is.

Cole ismét felemeli a zuhanyfejet, és leöblíti a maradék borotvahabot is.

Csillog a puncim, lágy és sima, mint egy friss nektarin.

Képtelen levenni róla a szemét.

– Érintsd meg! – húzza a kezemet a selymes domborulatra.

Megsimítom a bőrömet. Sokkal érzékenyebb, mint valaha. Mintha ma reggel születtem volna, mintha semmi rossz nem történt volna még velem. Mintha Vénusz lennék, aki most emelkedett ki a habokból.

Közben széttárja a lábamat.

Előrehajol, a nyelvével teszteli a borotva nyomát. A legkifinomultabb érzékszervével ellenőrzi a munkája gyümölcsét.

Felnyögök, beletúrok a hajába, és magamra húzom a fejét. Beledörgölöm a sima kis puncimat az arcába, reszketek, ahogy lágy ajka, a nedves nyelve, és a kiserkenő borostája hozzám ér. Olyan, mintha most történne meg először. Beleolvadok a szájába, és még azelőtt a gyönyör kapujában találom magam, hogy felfognám, mi történik.

Meglovagolom a nyelvét. A legbársonyosabb részeink találkoznak. A melegség, a révület sosem volt még ennyire meghitt. Sosem nyalt ki még olyan férfi, aki jobban akarja, mint én. Cole megízlel, megszagol, szinte felfal. Olyan hév árad belőle, amit képtelen lennék kielégíteni, pedig ő az, aki gyönyörrel halmoz el.

A második orgazmus után szinte már bűntudatom van.
A slicce után nyúlok, viszonozni akarom, amit kaptam.

– Hadd szopjalak le!

– Nem – nyom vissza a padra, a bal kezében még mindig ott van a borotva. – Nem akarom, hogy leszopj.

– Akkor mit akarsz?

Jobb keze a combomra simul, nem ereszt.

– Meg akarlak kóstolni.

Hiszen pont ezt csinálta! Még mindig ott csillog a nyoma a szája szélén.

Aztán a combom fölé emeli a pengét, és végre megértem.

A szívem kihagy egy dobbanást. Akárhányszor átlépünk egy új határt, a régi korlátok a távolba vesznek.

– Csináld! – nézek a szemébe.

Egyetlen apró vágást ejt a belső combomon, de olyan gyorsan és élesen, hogy a fájdalom már el is illan, mielőtt felfogom, mi történt. Kiserken a vérem. A bornál is vörösebb. Elkapja a nyelvével, megnyalja a nem túl mély sebhelyet, majd rázárja a száját. Nyelve bátran siklik a vágáson, finoman szívja magába a bőrömet.

Megnyugtat a szája.

Hátradőlök, becsukom a szemem, kezem újra a sűrű hajába mélyed.

Körmöm finoman a fejbőrét karcolja, miközben Cole a véremet szívja. Amikor felemelkedik, már nem vérzem.

Lepillantok a sebhelyre. Vékony és tiszta. Pontosan tudom, hogy nem marad nyoma.

Csak azok kísérnek el az életem végéig, amiket zokogva, mélyen a még be nem gyógyultak fölé vágok magamnak.

Cole feláll, engem is magával húz. Megcsókol. Egyszerre érzem a puncim édes, és a vérem fémes ízét. És ez jól van így. Mert tökéletes a kombináció. Ha elég időm lett volna kísérletezni, talán én is kitaláltam volna.

Az orgazmusoktól szelíd, nyugodt vagyok.

– Mit akarsz, mit vegyek fel? – kérdezem tőle.

* * *

A Geary Streetre, a Neiman Marcusba megyünk. A tiszteletre méltó kőépület a sarkon áll, az üvegborítások hihetetlenül sikkessé és tetszetőssé varázsolják.

– Nem mehetnénk inkább az Urban Outfittersbe, vagy valami hasonlóba?

Máris megbántam, hogy együttműködő hangulatba kerültem, és behuppantam Cole mellé az anyósülésre. Nem akarok egy olyan nyomasztó üzletbe menni, ahol az eladók pont úgy néznek rám, ahogy Julia Robertsre a Micsoda nő!-ben. Ezek az emberek látják rajtad, ha szegény vagy, ha nem ide tartozol.

– Vagy ami még jobb, továbbra is hordhatnám a te ruháidat!

Cole kölcsönadta az egyik elegáns gyapjúnadrágját és egy kasmírpulóverét. Sőt, még egy új lyukat is fúrt az egyik bőrövébe, hogy ne essen le rólam a nadrág. Hiába nagy rám mindene, én szeretem, ha lötyög rajtam a ruha.

– Kizárt – válaszolja. – Az csupán vészmegoldás volt. Most pedig orvosoljuk a dolgot.

Már attól kellemetlenül érzem magam, hogy belépünk az ajtón. Szigorú tekintetű biztonsági őrök mellett haladunk el. Az a feladatuk, hogy távol tartsák a hajléktalanokat. Pedig én sokkal jobban érezném most magam a Union Square-en felállított sátrak egyikében! Inkább szívnék egy spanglit az ottaniakkal, mint hogy itt feszengjek egy kirúzsozott, parfümöt lóbáló szőkeség erélyes mozdulatai miatt.

– Jó reggelt! Mit szeretnének vásárolni?

– Jó reggelt! – veti oda Cole félvállról, és határozott léptekkel elmegy az eladónő mellett, és a könyökömnél fogva az emeletre vezető mozgólépcső felé irányít.

A zsúfolt utcákkal ellentétben a női osztály szokatlanul üresnek tűnik. Körbenézek a makulátlan, tervezők szerint rendezett ruhaállványokon. Minden nagyon élénk és hívogató, de senki sem gyönyörködik benne, mert néhány lézengő eladón és rajtunk kívül senki sincs az emeleten.

– Hol vannak az emberek? – súgom oda Cole-nak.

– Itt nincsenek „emberek”. A felső egy százalékkal vásárolsz. Nem vagyunk valami sokan.

A szokatlan csend idegesít. Egy rakat őszi kabáthoz megyek, és óvatosan megemelem az egyiknek az ujját.
Az anyag vastag és nehéz, kidolgozott hímzéssel a hajtásnál. A jávorszarvasagancsból készült gombokat kézzel varrták fel. A szőrmegallér a hóban megbújó, északi állatokat juttatja eszembe.

Miután megfordítom a címkét, felröhögök.

– Nyolcezer dollár? – visítom Cole felé. – Egyetlen kabátért? Mégis miből készült? Ryan Gosling hajtincséből?

Elképedek a gondolatra, hogy vannak, akik olyan ruhákban flangálnak az utcán, ami egyévi fizetésembe kerül. Azt persze tudtam, hogy léteznek ilyen drága holmik, de még sosem tartottam a kezemben egyet sem.

Itt minden nagyon más. Még az illatok is. Egy másik világba léptem be: a kiváltságosok világába, ahol a számok nem jelentenek semmit sem, ahol bármit megkaphatsz, csak elő kell venned a bankkártyádat.

Cole meg se nézi az árakat. Felkapja, amin megakad a szeme, és a karjára fekteti.

Felcsendül az eladónő hízelgő hangja.

– Előkészíthetek egy próbafülkét, uram?

Cole átadja neki a ruhákat, és máris a következő sorhoz lép. Gyakorlott tekintettel mustrálja a felhozatalt, és különféle felsőket, alsókat, ruhákat és kabátokat emel le a fogasról.

Nem is próbálok segíteni neki. Zavarban vagyok, és meg is ijedtem kicsit. Mindig is sok pénzt akartam keresni, de azt sosem képzeltem el, hogy el is költöm. Annyira neheztelek a gazdagokra, hogy fel sem merült bennem, hogy egy is lehetek közülük.

Ráadásul nem is vagyok az. Hiszen csak egy képet adtam el eddig.

Cole-nak viszont elképesztően sok pénze van, és úgy tűnik, sokkal többet kíván elszórni az új ruhatáramra annál, mint amit hittem.

Megragadom a karját.

– Ezek túl drágák.

Megfogja a kezem, és a próbafülke felé húz.

– Te semmit sem tudsz a pénzről. Ez itt semmiség. Aprópénz.

És ettől csak még rosszabbul érzem magam.

A gazdasági szakadék Cole és köztem sokkal szélesebb, mint bármely más különbözőségünk. Mindketten egy százéves San Franciscó-i házban élünk, de míg az enyém egy romhalmaz, az övé valóságos palota. Minél jobban belelátok a világába, annál nyilvánvalóbbá válik, mennyire vak voltam eddig. Cole ismer a városban mindenkit, aki számít. Megfélemlíti őket, vagy éppen egy-egy szívességgel tartoznak neki.

Olyasmiket tud elintézni egy csettintéssel, amikre én száz év alatt se lennék képes. Még olyanok is az ösztönös magabiztossága bűvkörébe kerülnek, akik nem ismerik a Blackwell nevet. Mint ez a nő, aki csak arra vár, hogy befejezzük a nézelődést. Rögtön tudta, hogy Cole fontos ember, és eleget kell tennie minden kívánságának.

Én sosem voltam fontos.

Senkinek sem.

Még az istenverte anyámnak sem, az egyetlen embernek a világon, akinek kötelessége lett volna törődni velem.

Bármennyire elcseszettnek hangzik is, Cole az első, akinek tényleg fontos vagyok.

Elég nyakatekert módon, de mégis egymásnak teremtettek minket. És ez kurvára megrémít, hiszen még egyáltalán nem tudom, milyen sötét dolgokat művelt Cole. Ha mi ketten összetartozunk… az mégis mit mond el rólam?

Mindig is gyanítottam, hogy talán nem vagyok jó ember.

Megpróbáltam helyesen cselekedni. Próbáltam kedves, segítőkész és őszinte lenni, de úgy tűnt, ezzel sehová sem jutok. Talán azért, mert mindenki látta rajtam, hogy erőlködöm, és nem a természetemből fakad, hogy jó vagyok.

Amint beléptem az iskola kapuján, rögtön tudtam, hogy furcsa vagyok. Nem csak a kinőtt ruháim és a nejlonzacskóba csomagolt ebédem miatt. Ami mindennap ugyanolyan chips volt. Amit sosem ettem meg, mert akkor másnap nem lett volna mit magammal vinnem.

Voltak más szegény gyerekek is az iskolában, de bennem volt valami rémesebb, valami, ami taszította a többieket. Amitől sutyorogtak a hátam mögött, és nagy ívben elkerültek a szünetekben.

Mindig azt hittem, hogy a szomorúságom az oka, vagy azok a történetek, amiket azok meséltek el a suliban, akik egyszer-egyszer eljöttek hozzánk, találkoztak anyámmal, és megtudták, hogyan élünk.

Most viszont már úgy gondolom, hogy csakis én voltam az oka.

Randall azonnal látta, amikor találkoztunk, pedig csak hétéves voltam. Egy felnőtt férfi mi másért gyűlölne ennyire egy kislányt?

– Mi a baj? – fordul felém Cole, mintha olvasna a legmélyebb gondolataimban is.

– Én nem illek ide – motyogom. – Ez a próbafülke nagyobb, mint a lakásom.

– De már nem ott élsz – mondja kedvesen, és mivel továbbra is a szőnyegre szegezem a tekintetem, megfogja az arcomat, és kényszerít arra, hogy a szemébe nézzek. – Pont annyira megérdemled ezt, mint bárki más. Sőt, még jobban is. Tehetséges vagy, Mara. Kibaszottul tehetséges. Igazi sztár. Mások még nem is tudják, de én igen. Az alkotásaid elgondolkodtatják, megríkatják majd az embereket, és borzasztóan irigyek lesznek rád.

Ha bárki más mondaná ezt, azt hinném, hogy csak fel akar vidítani.

De Cole nem szokott kedveskedni.

A művészetét már azelőtt imádtam, hogy megismertem volna. Sokkal hamarabb megszólított, mint hogy találkoztunk volna. Az ő véleménye mindenki másénál többet jelent.

Ég a szemem, lángol az egész arcom. Nem szabad sírnom, nem szabad olyasmit tennem, amitől Cole kevesebbre tartana.

Így nem marad más, megragadom a kezét, és olyan erővel szorítom az arcomra, hogy a fájdalom visszahúzzon a földre.

– Próbáld fel ezeket az átkozott göncöket, és élvezd! Érezd az anyagokat. Mindegyik káprázatos. Ki más tudná ezt méltányolni, ha nem te?

♫ Amore – Bebe Rexha & Rick Ross

Amint felveszem az első ruhát, rá kell jönnöm, hogy Cole-nak igaza van. Mint mindig.

Szinte cirógatja a bőrömet az anyag. Mintha rám öntötték volna mindet. Némelyik nehéz és megnyugtató, némelyik könnyed és légies. Finom, lágy, tapadó, nyúló, csillogó anyagok. Mintha életre keltek volna a ruhák, mintha belém szerettek volna…

Cole ízlése kifogástalan. Ösztönösen tudja, milyen színek és szabások állnak jól nekem. Élénk drágakő színeket választott, és néhány mintás darabot is. A díszítés rusztikus hímzés, vagy pompás redőzet, de egyik sem szúrja vagy irritálja a bőrömet. Mindegyik ruha bohém, némi vintage beütéssel, Cole nem választott semmit, amiben úgy érezném magam, mint egy jelmezbálon. Mert ismer. És tudja, mit szeretek.

Eleinte úgy gondoltam, hogy csupán egy-két darabot hagyok neki megvenni, de a karjára terített halom egyre csak nő. Annyira bájos mind, hogy képtelen vagyok dönteni. Harangujjú miniruhák, szatén kezeslábasok, parasztingek, bőrszoknyák, hímzett farmerok…

Már én sem nézem az árcímkéket, de csak azért, nehogy rosszul legyek.

Amikor Cole szól az eladónak, hogy üsse be mindet, felé fordulok, és egyenesen a szemébe nézek, pedig hihetetlenül szégyellem magam. Adományt sosem akartam elfogadni. Mindig azt mondogattam, hogy elég erős és független vagyok ahhoz, hogy eltartsam magam.

– Köszönöm, Cole! – szólalok meg alázatosan. – Nem csak a ruhákat… mindent, amit értem tettél.

– Hálás vagy, igaz? – csillan pajkosan sötét tekintete.

– Én csak…

Máris megbántam, amit mondtam.

– Akkor megtennél egy apró szívességet cserébe?

Hát persze.

– Mi lenne az?

– Ne aggódj, jó móka lesz.

Pont ettől félek.

Újra a próbafülke felé veszi az irányt, pedig már mindent felvettem egyszer.

Igyekszem a szívverésemet egy laza kocogás szintjén tartani ahelyett, hogy sprinthez illő sebességre kapcsoljon.

– Mit csinálunk?

– Nyugodj meg, kis Caravaggio. Csak szeretném, ha felvennél a kedvemért valamit. – Azzal felemel egy apró, gumiszerű valamit. Lágy, ívelt, és akkora, mint a hüvelykujjam.

– Ez mi?

– Itt van a helye…

A falnak dönt, becsúsztatja a gumidarabot a bugyimba, és szépen elhelyezi a nagyajkam között.

Fogalmam sincs, mi célt szolgálhat, de mivel Cole minden tekintetben szokatlan, már szinte semmin sem lepődöm meg.

Engedelmesen követem a pénztárhoz, nézem, ahogy lehúzza a hitelkártyáját, és kifizet egy akkora összeget, ami eltörpül az eddigi életemben megkeresett összes pénzhez képest, beleértve a festményem eladását is.

– Nos, azt hiszem, mehetünk is a stúdióba…

– Tévedsz – nevet fel Cole.

– Hogy érted?

– Még nem végeztünk a vásárlással.

– Mégis mit lehetne még…

– Gyere! – Azzal megfogja a kezem, és maga után húz.

Tehát jöhet a második menet. Úgy tűnik, Cole-nak feltett szándéka, hogy egyetlen délután alatt kifossza a Neiman Marcust. Rég felhagytam az ellenkezéssel, amikor ő még mindig lelkesen húzogatja a kártyáját. Fülbevalókat, nyakláncokat, parfümöt, kozmetikumokat, cipőket és olyan polgárpukkasztó fehérneműket vásárol nekem, amitől még Joseph Corré is elpirulna.

Szinte képtelen vagyok odafigyelni a vásárlásra, mert Cole egy egészen más élvezetet talált magának.

Akkor kezdte, amikor az a karcsú szőkeség, aki bekísért minket az ajtón, elém terített egy halom parfümöt. Éppen egy Maison Francis Kurkdjian-mintát tolt az orrom alá, amikor váratlanul zümmögni kezdett valami a lábam között. Azonnal megugrottam, majdnem megvágtam az orromat a papírcsíkkal.

– Mi a franc!

Megpördülök. Cole zsebre tett kézzel, ártatlanságot sugárzó arccal áll mögöttem.

– Megcsípett a szúnyog? – kérdezi.

Ég az arcom, remeg a térdem. A zümmögés mély cincogássá szelídült, de rendíthetetlen.

Cole keze megmozdul a zsebében, ahogy a távirányítót kezeli. Újra felerősödik a hang, talán már az eladónő is hallja. Eltávolodom tőle egy kicsit, próbálom összeszorítani a lábam, de gyorsan széttárom megint, mert így csak még rosszabb.

– Jól van? – néz rám a szőkeség, botoxolt homlokát képtelen összeráncolni.

– Kérhetnék… egy kis vizet? – vinnyogom, próbálok megszabadulni tőle, hogy leordíthassam Cole fejét.

– Kapcsold ki! – üvöltök rá, miután kettesben maradunk.

Naná, hogy felerősíti!

Neki kell dőlnöm az üvegpultnak. Az arcom lángol, a tenyerem izzad.

– Elég… – fogom könyörgőre.

Engedelmeskedik, így kapok egy pillanatnyi szünetet, hogy összeszedhessem magam.

Az eladónő egy kis üveg vízzel tér vissza.

– Jobban érzi magát?

– Igen, köszönöm – pihegem. – Azt hiszem, megszédített a parfüm.

– Próbálja meg ezt – nyújt felém egy nyitott doboznyi kávészemet. – Kitisztítja a fejet.

Előrehajolok, és mélyen magamba szívom az illatot.

Cole újra bekapcsolja a vibrátort.

– Istenem! – kapaszkodom mindkét kezemmel a pultba.

Az érzés fel-alá jár a lábamban, felkavarja az altestemet. Tehetetlen vagyok.

Sikerült felfedeznie egy olyan súlyos gyengeségemet, amiről még én magam sem tudtam, hogy létezik. A vibrálás az én kriptonitom, Cole pedig Lex Luthort megszégyenítő gonosz zsenialitással használja ellenem.

Honnan a francból szerezhetett egy ilyen apró készüléket? Valószínűleg ő maga csinálta. A ravasz gazember!

Újra felerősíti, én pedig minden erőmmel azon vagyok, hogy ne kezdjek el kéjesen nyögdécselni a zavarodott szőkeség előtt.

– Szüksége van orvosra?

– Nem lesz semmi gond – igyekszik megnyugtatni Cole. – Mindig ez van.

Ennek persze semmi értelme, de Cole annyira meggyőző, hogy az eladónő elmosolyodik.

– Van egy mosdónk, ha leülne egy kicsit.

Cole átkarolja a vállamat, és elvezet a parfümös pulttól, de nem kapcsolja ki a vibrátort.

A mellkasába fordulok, igyekszem megkapaszkodni benne, és miközben már kezdődik az orgazmus, belefúrom az arcom az izmos felsőtestébe. Úgy remeg a lábam, mintha földrengés lenne, minden erőmmel a derekába csimpaszkodom. Tompán nyöszörgök.

Miután végre vége, levegő után kapkodok.

– Kapcsold ki azt a szart!

Megteszi, de közben ő is rázkódik. A nevetéstől.

Felemelem a fejem.

Életemben nem láttam még ennyire elégedettnek. Ragyog az egész arca, a szépsége új szintre lépett.

Némán bámulom.

Aztán én is nevetni kezdek.

Talán a dopamin miatt, vagy azért, mert ez az első alkalom, amikor együtt nevetünk egy közös titkunkon.

– Miért vagy ennyire rémes? – horkanok fel.

– Nem tudom – vágja rá őszintén. – Mindig olyasmit akarok, amit nem kaphatnék meg.

Ahogy én is.

Senki sem akarta, hogy művész legyek.

Senki sem akarta, hogy sikeres legyek.

Amíg nem találkoztam Cole-lal.

Vásárlás közben még bekapcsolja párszor a vibrátort. Ez lesz a mi kis játékunk: ő igyekszik a legalkalmatlanabb pillanatokban lecsapni rám, én pedig mindent beleadva próbálok közömbösnek tűnni, és remegő lábbal, kipirult arccal úgy válogatni a sminkcuccokat, mintha mi sem történne.

Hamarosan szédülve, kimerülve lógok a karján, a lábam már képtelen megtartani. Cole viszi az összes táskát, megpakolva, mint a külön bejáratú serpám.

Sosem kényeztettek még el ennyire.

És sosem éreztem még magam ennyire jól.

2.

COLE

MIUTÁN HAZAÉRÜNK A VÁSÁRLÁSBÓL, MARA MEGRAGAD