Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Liz Moore: The God of the Woods

Copyright © 2024 by Liz Moore, Inc.

All rights reserved.

Design © Penguin Random House

Borító képek © Bridgeman Images, Getty Images

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2025

ISBN 978 963 568 587 5

ISSN 2560 1822

A húgomnak, Rebeccának,
aki éppoly jó ismerője ennek a vadonnak, mint én

Tartalomjegyzék

I. Barbara

II. Maci

III. Ha eltévedsz

IV. Látogatók

V. Rád találtak

VI. Túlélni

VII. A függetlenség

Köszönetnyilvánítás

Nagyon sok természetjáró kétkedve fogadja a jótanácsot, hogy soha ne barangoljon el egyedül ezekben az erdőkben, mert életveszélyes, ha meggondolatlanul átadja magát a kedvenc időtöltésének. Pedig bizonyított tény, hogy végzetesen is el lehet tévedni ebben a hatalmas vadonban. Az Adirondack-hegység erdeiben ez az egyetlen igazi veszély!

Lost in the Adirondacks; Warning to Visitors to the North Woods.

What Not to Do When You Lose Your Way and How Not to Lose It.

New York Times, 1890. március 16.

„Néha eltűnődtem, hogyan váltja a vadonban az életveszélyt a következő pillanatban a szépség, mintha csak egymásból erednének.”

Anne LaBastille: Woodswoman

I.
Barbara

Louise

1975. augusztus

Az ágy üres.

Louise, a Balzsamfenyő névre keresztelt faház huszonhárom éves, alacsony termetű, rekedtes hangú, derűs természetű felügyelőnője mezítláb áll a langyos deszkapadlón, és riadtan konstatálja, hogy az egyik táborlakó, akinek az ajtó melletti emeletes ágy alsó részén kellene aludnia, nincs a helyén. Később majd az észlelés és a ténymegállapítás között eltelő tíz másodperc emlékezteti rá, hogy az idő lényegében emberi kitaláció, ami a vérben áramló kémiai anyagok kiváltotta érzelmek hatására hosszúnak vagy akár pillanatnyi villanásnak is érzékelhető.

Egy biztos: az ágy üres.

A faház egyetlen elemlámpája – amelynek a hiánya még fényes nappal is azt hivatott jelezni, hogy valamelyik táborlakó a latrinára ment – háborítatlanul pihen a helyén, az ajtó melletti polcon.

Louise lassan körbefordul, és egyenként megnevezi a lányokat, akiket lát.

Melissa. Melissa. Jennifer. Michelle. Amy. Caroline. Tracy. Kim.

Nyolc táborlakó. És kilenc ágy. Aztán még néhányszor újra átszámolja.

Végül – amikor már minden kétség eloszlott – emlékezetébe idézi a hiányzó nevét: Barbara.

Igen, az üres ágy Barbaráé.

Lehunyja a szemét. Lelki szemével látja, ahogy élete végéig rendszeresen visszatér majd ebbe a faházba és ebbe a pillanatba, akár egy magányos időutazó vagy szellem, hogy újra meg újra átkutassa ezt a Balzsamfenyő nevű faházat, hátha akaraterővel visszavarázsolhatja ide ezt a hiányzó lányt, akinek most csak a hűlt helyét látja. Minden lelkierejével azt kívánja, hogy Barbara a következő pillanatban besétáljon a házba. És mentegetőzve bocsánatot kérjen, ahogy már máskor is tette, amiért kiment a mosdóba és elfelejtette a szabályt, hogy ilyenkor magával kell vinnie az elemlámpát.

De érzi, hogy mindez hiú remény. Maga sem érti, miképp, de a lelke mélyén már tudja, hogy Barbara elment.

A sok táborlakó közül éppen ő. A száznál is többől pont ez az egyetlen.

Reggel hat huszonötkor félrehúzza az elválasztó függönyt, és belép a kettejük közös kis hálórészébe, amit Annabellel, a hozzá beosztott felügyelőgyakornokkal használnak kettesben. A lány a marylandi Chevy Chase-ből érkezett, tizenhét éves, és balett-táncosnak tanul. Annabel Southworth korban közelebb áll a táborlakókhoz, mint Louise-hoz, de feszes testtartással és a mondanivalójába vegyített csipkelődő gúnnyal tesz róla, hogy a gondjukra bízott tizenkét-tizenhárom éves kamasz lányok világosan értsék, ki a főnök a faházban, amit amúgy a ház közös teréből rétegelt lemezfallal leválasztott felügyelőkuckó is kihangsúlyoz.

Louise odalép hozzá, és a vállánál fogva felrázza. Annabel hunyorogva felriad. Behajlított könyökét sértődötten a szeme elé kapja, aztán tovább alszik.

Louise hirtelen felfigyel valamire: állott sör bűze csapja meg az orrát. Elsőre azt hiszi, a szag belőle, az ő bőréből és szájából árad. Épp eleget ivott előző este ahhoz, hogy ma reggel jelentkezzenek az utóhatások. De most, hogy Annabel ágya fölé hajolva áll, azon tűnődik, vajon nem a kuckó felé eső sarkából jön-e a bűz.

És ez aggasztó gondolat.

– Annabel! – szólongatja a lányt. És a hanghordozásában riadtan ismer rá az édesanyjáéra. Ráadásul úgy is érzi magát, mint ennek a lánynak a rossz, felelőtlen anyja.

Annabel végre kinyitja a szemét. Felül az ágyban és megrándul az arca. Louise-ra néz, tágra nyílik a szeme és elsápad.

– Mindjárt elhányom magam – mondja, kicsit talán túl harsányan. Louise lepisszegi, és felkapja a földről a keze ügyébe kerülő első dolgot – egy üres burgonyaszirmos zacskót.

Annabel valósággal kikapja Louise kezéből. Öklendezni kezd. Aztán lassan felemeli a fejét, zihál és halkan nyögdécsel.

– Annabel – kérdezi tőle Louise – te másnapos vagy?

Annabel válaszul csak ijedten nemet int a fejével.

– Azt hiszem… – kezdi Annabel, de Louise megint elhallgattatja, de most oda ül mellé az ágyra, aztán elszámol magában ötig, ahogy megszokta kisgyerekkora óta. Mert meg kellett tanulnia, hogy magában tartsa az indulatait.

Annabelnek remeg az álla.

– Azt hiszem, elrontottam a gyomromat valamivel – nyögi ki végül.

– Tegnap este elmentél még valahová? – kérdezi tőle Louise. – Annabel…?

A lány Louise arcát fürkészi. Próbálja kitalálni, mi volna a helyes válasz.

– Ez most nem vicc, Annabel – mondja neki komoly arccal Louise.

Rendes körülmények között megértő türelemmel bánik a gyakornokaival. Már megtanulta, hogy milyen kúrát javasoljon nekik, amikor először isznak többet a kelleténél. És nem bánja, ha egy kicsit elszalad velük a ló a szabadnapjukon. Az idei szezonban végig Louise a táborban dolgozó összes felügyelő főnöke, és igyekszik szemet hunyni minden olyan kihágás fölött, amit ártalmatlannak ítél. És ha épp kedve támad, ő maga is szívesen részt vesz a bulikban. De amúgy fegyelmet tart; a tábor első heteiben az egyik felügyelő reggel elaludt és elmulasztott szolgálatra jelentkezni az átmulatott éjszaka után – az illetőt több egymás utáni buliról is kitiltotta. Úgy tűnt, ez meg is tette a hatását; utána már senki sem követte el ugyanezt a hibát.

Legalábbis mostanáig. Mert előző este Louise-nak volt szabadnapja, így Annabelnek kellett volna helyettesítenie. De a jelek szerint itt sem volt a körletben.

Louise behunyja a szemét, és gondolatban sorra veszi az előző este eseményeit.

A közösségi teremben táncestet rendeztek: a hagyományos záróbulit, amelyen kötelezően részt kellett vennie minden táborlakónak, felügyelőnek és a gyakornoknak. Tisztán emlékszik rá, egy ponton feltűnt neki, hogy nyoma sincs Annabelnek – ő legalábbis nem látta sehol a teremben –, viszont legalább ugyanilyen biztos volt benne, hogy a gyakornoka visszatért, mire véget ért a táncest.

Mert este tizenegykor, amikor Louise gyorsan ellenőrizte a létszámot, Annabel is ott volt a kilenc gondjára bízott gyerekkel együtt – igen: mind a kilenccel –, akik búcsúképp bájosan integettek Louise-nak. Szinte még most is látja a hátukat, ahogy kisebb csoportokba verődve elindulnak a Balzsamfenyő felé.

Akkor látta őket utoljára együtt. Miután megbizonyosodott róla, hogy Annabel velük van és vigyáz rájuk, Louise maga is elindult a saját esti programjára.

Ezt követően megpróbálja visszaidézni emlékezetébe a lányok ágyait, ahogy végigpillantott rajtuk, amikor – jóval a takarodó után – lábujjhegyen visszaosont a faházba. Ez úgy… lássuk csak… hajnali két óra tájt lehetett. Vagy inkább háromkor? Az emlékei töredékesek: Melissa R., ahogy tátott szájjal alszik, Amy, akinek álmában lelóg a karja a padlóra. De az emlékei között semmi sincs Barbaráról. Sem arról, hogy üres lenne az ágya.

Aztán egy élénk emlékkép kiszorít minden mást: hajnalban a Nagytisztáson váratlanul feltűnt John Paul, és mindkét karjával ijesztően hadonászva, fenyegetően közeledett felé, de végül Lee Towsonnak ment neki. John Paul elkényeztetett gazdag gyerek módjára állt a bunyóhoz: a két öklével vadul szurkálta maga előtt a levegőt, mint valami profi bokszoló a ringben az első menet kezdetén. Lee, a bunyóban nála jóval járatosabb proligyerek, elszánt tekintettel várta a munkakötényében, mert nemrég végzett a konyhai mosogatással. Aztán rövid úton elintézte John Pault; két ütés, és John Paul máris a földről bámulta üveges tekintettel a feje fölé lógó faágakat.

Úgyhogy ma botrány lesz. Rendszerint ez a vége, ha John Paul valamiért a fejébe veszi, hogy ő megcsalja.

Csak a rend kedvéért: Louise ezúttal tökéletesen ártatlan.

Annabel végre magához tér. A szemét eltakarja a kezével.

– Nem tudod, hogy hol van Barbara? – kérdezi tőle Louise, rögtön a tárgyra térve. Nemsokára a többi lány is felébred a faházban.

Annabel arcán zavar.

– Van Laar – mondja Louise, aztán megismétli, ezúttal már halkabban. – Az egyik lány a mi csapatunkból.

– Fogalmam sincs – feleli Annabel, aztán visszahanyatlik az ágyára.

Abban a pillanatban az egész táborban felharsan a hangszórókból az ébresztő. Ez természetesen azzal jár, hogy a rétegelt lemez túloldalán ímmel-ámmal ébredezni kezd nyolc tizenkét-tizenhároméves kamasz lány, és ásítozva-sóhajtozva félkönyökre támaszkodik az ágyában.

Louise idegesen járkálni kezd.

Annabel egyelőre még mindig az ágyában fekszik, a szemével követi minden lépését, és lassan felfogja, hogy valójában milyen súlyos gonddal állnak szemben.

– Annabel – szegezi neki a kérdést Louise. – Ne beszélj mellé. Mondd meg őszintén: takarodó után kimentél még a házból? Miután mindenki lefeküdt?

Annabel mintha visszafojtaná a lélegzetét. Aztán felsóhajt. Kurtán bólint. Louise észreveszi, hogy elerednek a könnyei.

– Igen – feleli végül. A hangja megremeg, mint egy kisgyereké.

Louise rögtön látja, hogy Annabelt talán még életében egyszer sem szidták le nagyon. Olyan lány, akinek már kiskorában világosan értésére adták, hogy milyen társadalmi rangot foglal el a világban. Most már keservesen sír, és Louise-nak nem kis erőfeszítésébe kerül, hogy ne emelje rosszallón az égre a tekintetét. Ugyan mitől fél Annabel? Nem fenyegeti őt semmiféle veszély. Tizenhét éves. A legrosszabb, ami történhet vele, hogy hazaküldik, és akkor felballaghat a dombra, ahol a gazdag szülei ölelő karjai várják – akik mellesleg a tábor tulajdonosának a közeli barátai. És történetesen éppen itt vannak nála vendégségben. Vele, Louise-zal, tekintve, hogy ő már felnőtt nő, állapítja meg magáról némi keserűséggel, nos… ki tudja, vele sok minden történhet. Aztán figyelmezteti magát: ne kalandozzunk el. Maradjunk inkább a jelennél.

Odalép az elválasztó függönyhöz.

– Csak nem eltűnt? – kérdezi Annabel. Louise ismét csendre inti.

– Ezt a szót ne használd! – figyelmezteti a lányt. – Csak annyit mondj, hogy nincs ott az ágyában.

Louise körbepillant a kuckójukon, nincs-e valami árulkodó jele a múlt éjszakai kicsapongásuknak. Az üres sörösüveget, aminek a tartalmát a Nagytisztásról visszajövet szürcsölgette el még hajnalban, gyorsan bedobja egy barna szemeteszacskóba, mellé az utolsó füvescigi csonkját is, aztán két ujjal undorodva felkapja a hányadékkal teli burgonyaszirmos zacskót, és azt is bedugja a többi mellé.

– Nincs semmi más, amit nem szeretnél, ha megtalálnának? – kérdezi Annabeltől, aki némán megrázza a fejét.

Louise körültekintően beköti a zacskó száját, és kicsit összetömöríti.

– Figyelj ide – mondja a lánynak. – Ma reggel előfordulhat, hogy te fogsz felügyelni az összes lányra. Még nem tudom. Ha így alakul, gondoskodj róla, hogy előtte eltünteted ezt a zacskót. Reggeli előtt az étkezdébe menet feltűnés nélkül bedobhatod valamelyik szemeteskonténerbe. Ez nagyon fontos. Számíthatok rád?

Annabel bólint, az arca még mindig sápadt.

– Egyelőre ne csinálj semmit, maradj itt a faházban – utasítja Louise. – Ne mutatkozz egy darabig. És lehetőleg… – Elbizonytalanodik egy pillanatra, keresi a megfelelő szót, ami kifejezi a helyzet súlyát, de mégsem kelt pánikot a lányban. Végül is egy gyerekkel beszél. – Egyelőre ne szólj senkinek egy szót sem a múlt éjszakáról, oké? Hadd gondoljam át előbb a történteket.

Annabel elnémul.

– Rendben? – kérdezi tőle Louise.

– Rendben.

Pillanatok alatt össze fog omlani ez a lány, Louise ebben egészen biztos. És minden tekintélyt sugárzó személynek, aki csak az útjába akad, azonnal el fog mondani mindent, amit csak tud. A szülei vállára borulva kiönti majd nekik a szívét, pedig azok valószínűleg még csak azt a költeményt sem ismerik, amiről a lányukat elnevezték, de azért meg fogják vigasztalni; Annabel folytatja a balettóráit, az iskolája pedig minden gond nélkül bejuttatja jövőre valamelyik nagy hírű főiskolára, a Vassar College-ba vagy a Radcliffe-re vagy a Wellesley-re, aztán majd férjhez megy a szülei által gondosan kiválasztott jelölthöz – mint bizalmasan megsúgta Louise-nak, már ki is néztek neki valakit –, hogy aztán örökre elfelejtse Louise Donnadieu-t meg a várható sorscsapást, ami őrá vár, és álmában se gondoljon a sok gondra, amiben Louise-nak része lesz az egész hátralévő életében, hogy munkát szerezzen és lakáshoz jusson, hogy el tudja valamiképp tartani az anyját is, aki immár hét hosszú éve nem tud, vagy nem akar dolgozni. Hogy gondját tudja viselni a kisöccsének, aki még csak tizenegy éves és nem érdemelt olyan sanyarú, nélkülözéssel teli életet, mint amilyet kimért neki a sors.

Annabel megint öklendezni kezd. De hamar erőt vesz magán.

Louise csípőre teszi a kezét. Nagy levegőt vesz. Csak semmi pánik!

Kihúzza magát. Félrerántja a függönyt. Mint aki semmiről sem tud, ártatlan arckifejezést erőltet magára a gondjára bízott kislányok előtt, akik – már a gondolatra is szégyenérzet önti el – csodálattal néznek fel rá, és ha bármi bajuk van, őhozzá fordulnak tanácsért és védelemért.

Aztán belép a hálóterembe. Úgy tesz, mint aki egyenként ellenőriz minden ágyat. Zavart tettetve a homlokát ráncolja.

– Nem tudjátok, merre van Barbara? – kérdezi tőlük derűsen.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szarka Károly

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License